A Karancs–Medves-vidék növényzete
A Karancs–Medves-vidék természetföldrajzilag a Szlovákiában található Ajnácskői-hegység déli pereme, növényföldrajzi értelemben pedig az Északi-középhegységet felölelő Matricum flóravidék Agriense flórajárásának része; a flórajárás átnyúlik a Felvidékre. Az áttekinthetőség érdekében növényzetének leírásában ismertetjük az egyes növénytársulásokra jellemző nagygombákat is.
Erdőtársulások
Bükkösök
Szubmontán bükkös
A bazaltvidék egyik jellegzetes növénytársulása a szubmontán bükkös, aminek változatos összetételű és szerkezetű típusai maradtak fenn viszonylag nagy területen és jó állapotban. Ezek 550–600 m fölött zonálisnak tekinthetők. Cserjeszintjük a Karancs környékén általában hiányzik; a bükkösökre jellemző montán fajok:
- fehér acsalapu (Petasites albus),
- közönséges tölgyespáfrány, (Gymnocarpium dryopteris),
- széles pajzsika (Dryopteris dilatata),
- hegyi pajzsika (Dryopteris expansa)
csak a lékek, tisztások környékén, az északnak néző lejtőkön jelennek meg.
Ezen a vidéken éri el elterjedésének északi határát:
- kopasz borzas len (Linum hirsutum ssp. glabrescens) – pannon bennszülött alfaj;
- majomkosbor (Orchis simia) – a közelmúltig csak a Dél-Dunántúlról ismerték.
A lombkoronaszint uralkodó fái:
- bükk (Fagus sylvatica),
- közönséges gyertyán (Carpinus betulus) és a
- kocsánytalan tölgy (Quercus petraea).
Elegyfajok a lombkoronaszintben:
- hegyi juhar (Acer pseudo-platanus),
- korai juhar (Acer platanoides),
- hegyi szil (Ulmus glabra),
- nagylevelű hárs (Tilia platyphyllos),
- kislevelű hárs (Tilia cordata),
- csertölgy (Quercus cerris).
A fejletlen cserjeszintben a lombkoronaszint fajainak csemetéi mellett megjelenik még:
- fürtös bodza (Sambucus racemosa),
- havasalji rózsa (Rosa pendulina),
- magas kőris (Fraxinus excelsior),
- málna (Rubus idaeus),
- egres (Ribes uva-crispa).
A gyepszintben tömegesek lehetnek a mezofil erdők domináns fajai:
- szagos müge (Gallium odoratum),
- bükkös sás (Carex pilosa).
A szárazabb részeken előfordul:
- egyvirágú gyöngyperje (Melica uniflora).
Nedvesebb termőhelyeken:
- podagrafű (Aegopodium podagraria),
- erdei madársóska (Oxalis acetosella)
- gyapjas boglárka (Ranunculus lanuginosus),
- gombernyő (Sanicula europaea),
- pajzsika: Dryopteris filix-mass, Dryopteris carthusiana, Dryopteris expansa,
- hölgypáfrány (Athyrium filix-femina),
- karéjos vesepáfrány (Polystichum aculeatum).
Helyenként tömeges a kárpáti hatásra utaló
- ikrás fogasír (Dentaria glandulosa),
Mészkerülő bükkös
A mészkerülő bükkösök a meredek oldalak sekély, savanyú talajain nőnek. Lombkoronájuk alacsonyabb, mint a szubmontán bükkösöké, a girbegurba fák többnyire már alacsonyan elágaznak. Mohaszintjük fejlett.
Gyepszintjük gyakori növényei:
- fehér perjeszittyó (Luzula luzuloides),
- árnyékvirág (Majanthemum bifolium),
- erdei hölgymál: (Hieracium murorum agg., Hieracium sabaudum agg.),
- fenyőspárga (Monitropa hypopitys),
- körtike (Pyrola minor, Pyrola rotundifolium, Orthilia secunda),
- nyúlsaláta (Prenanthes purpurea),
- lapos korpafű (Lycopodium complanatum) – igen ritka.
Védett fajok:
- madársisak (Cephalanthera spp.),
- kétlevelű sarkvirág (Platanthera bifolia),
- madárfészek (Neottia nidus-avis),
- nőszőfű (Epipactis spp.),
A bükkösök gombái
A bükkösökben csak acidofil gombákat találunk:
- vöröslábú pókhálósgomba (Cortinarius bulliardii) a szubmontán és a gyertyános-bükkösökben nő,
- élénksárga galambgomba (Russula solaris),
- csípőslemezű galambgomba (Russula acrifolia),
- bükkös galambgomba (Russula faginea),
- rózsáshúsú tejelőgomba (Lactarius pterosporus),
- lila pénzecskegomba (Laccaria amethystea),
- óriás bokrosgomba (Meripilus giganteus),
- ágas tapló (Grifola frondosa),
- bükkfa-tapló (Fomes fomentarius) – nevére rácáfolva minden, hazai lombos fán élősködik,
- feketetönkű szegfűgomba (Marasmius alliaceus),
- sárgatejű kígyógomba (Mycena crocata) – seregesen nő, tuskón is,
- korallgomba (Ramaria ssp.),
- légyölő galóca (Amanita muscaria) – a mészkerülő bükkösökben él,
- császárgalóca (Amanita caesarea) – egész Európában védett, ugyancsak a mészkerülő bükkösökben.
Szurdokerdők és törmeléklejtő-erdők
A törmeléklejtők, kőtengerek többnyire a vulkáni takarók peremein alakultak ki, a szurdokvölgyek a mállékonyabb üledékes kőzetekbe vágódnak be (a Medves-fennsík környékén, ugyancsak a vulkáni takarók peremein, általában 350–450 m magasan). Ezeket az élőhelyeket sekély talajon is megélő, sérüléseiket gyorsan regeneráló, gyorsan terjedő fajok foglalták el.
Hársas sziklatömberdő
A hársas sziklatömberdő a kőtengerek jellemző növényzete, amit először (2001-ben) ezen a vidéken írtak le. Lombkoronaszintjének növényei:
valamint különböző pionír fajok:
- közönséges nyír (Betula pendula),
- rezgő nyár (Populus tremula),
- madárberkenye (Sorbus aucuparia).
A cserjeszintben helyenként tömegesen nő:
- havasalji rózsa (Rosa pendulina),
- fürtös bodza (Sambucus racemosa),
- ükörkelonc (Lonicera xylosteum),
- bibircses kecskerágó (Euonymus verrucosus),
A gyepszintben a páfrányok uralkodnak:
- pajzsikák (Dryopteris filix-mass, Dryopteris carthusiana, Dryopteris dilatata),
- édesgyökerű páfrány (Polypodium vulgare).
A mohaszint igen fejlett; megtalálható benne a magashegységekre jellemző hasadó tokú moha (Andreaea rupestris) is.
Hársas törmeléklejtő-erdő
A hársas törmeléklejtő-erdők a szubmontán bükkösök és a sziklatömberdők átmeneti zónájában alakulnak ki. Lombkoronájuk zártabb, mint a sziklatömberdőké; uralkodó fája a bükk vagy a gyertyán; cserjeszintjükben megtalálható a
- mogyorós hólyagfa (Staphylea pinnata).
Gyepszintjükben tömegesen nő:
- erdei szélfű (Mercurialis perennis),
- sárga árvacsalán (Galeobdolon luteum).
A törmeléklejtő-erdők gombái
Jellemzőek a fák gyökeréhez kötődő nagygombák:
- erdei áltrifla (Scleroderma citrinum);
a gombák másik csoportja a mohapárnában felhalmozódó szerves anyagokon él:
- mohaközi gyepkorallgomba (Clavulinopsis corniculata).
Szurdokerdő
A szurdokok falain jóformán semmi más nem nő, mint:
- zuzmók,
- mohák (például Conocephalon conicum),
- kúszónövények (például borostyán – Hedera helix),
A szurdokok falain szivárgó vízből gyakran kiválik a mész. A növények fejlődését a völgytalpon időszakosan felhalmozódó, vastag korhadéktakaró is gátolja, ezért a szurdokerdő leginkább a völgytalp és a fal keskeny átmeneti sávjában kapaszkodik meg.
Lombkoronája általában kézszintes. A fölső (20–30 m magas) szint leggyakoribb fája a bükk (Fagus), az alsó szinté a hárs (Tilia) és a juhar (Acer).
A cserjeszintben megjelenik a lombkoronaszintek valamennyi fája, továbbá:
- fekete bodza (Sambucus nigra),
- málna (Rubus idaeus),
- veresgyűrű som (Cornus sanguinea),
- hegyi szil (Ulmus glabra),
A gyepszint jellemző fajai:
- berki aggófű (Senecio hercynus),
- podagrafű (Aegopodium podagraria),
- enyves zsálya (Salvia glutinosa),
- fehér acsalapu (Petasites albus),
- békabogyó (Actaea spp.),
- erdei deréce (Epilobium angustifolium),
- mirigyes tölgyespáfrány (Gymnocarpium robertianum),
- téli zsurló (Equisetum hyemale).
A köves, sekély talaj és az avar gyakori hiánya nem kedvez a gombáknak, az árnyas, párás mikroklíma viszont segíti a termőtestek növesztését.
Jellemzően a talajon nő a ritka
- lemezes tinóru (Phylloporus pelletieri).
A korhadó fákon telepszik meg:
- petrezselyemgomba (Hericium clathroides).
Kibúvó sziklákon, mindig a mohapárnában terem a
- rozsdafoltos kígyógomba (Mycena zephirus).
Tölgyesek
Gyertyános–tölgyes
A platók és völgyaljak üde termőhelyeit foglalják el a Medves és az Ajnácskői-hegység fennsíkjain és a letörések alatti, homorú régiókban. A Karancs vidékén a túltartott vadállomány miatt károsult, erdészeti beavatkozásokkal megbolygatott maradványaik a völgyek aljára szorultak vissza. A Medves gyertyános–tölgyesei az erdészeti beavatkozások hatására többhelyütt másodlagos, gyertyán nélküli, néhol mezei juharral (Acer campestre), másutt bükkel elegyes, fokozatosan kiszáradó, mezofil tölgyesekké alakultak át.
A gyertyános–tölgyes (Carpinion betuli) lombkoronája általában kétszintes, zárt. A felső lombkoronaszint legfeljebb 30 m, az alsó 15–20 m magas.
A felső lombkoronaszintben szokatlanul sok a cser és a bükk. Meghatározó növényei:
- kocsánytalan tölgy (Quercus petrea),
- csertölgy (Quercus cerris),
- közönséges bükk (Fagus sylvatica);
kísérő fajok:
- mezei juhar (Acer campestre),
- közönséges gyertyán (Carpinus betulus),
- magas kőris (Fraxinus excelsior),
- kocsányos tölgy (Quercus robur),
Az alsó lombkoronaszint meghatározó fája a gyertyán. Mellette előfordul:
- kislevelű hárs (Tilia cordata),
- vadcseresznye (Prunus avium).
A cserjeszintben a lombkoronaszinteknél említett fajok mellett jellemzően a mezofil erdőkben szokásos növényeket találjuk:
- cseregalagonya (Crataegus levigata),
- szeder (Rubus hirtus, Rubus idaeus),
- egres (Ribes uva-crispa),
- vörös ribiszke (Rubus rubrum),
- kányabangita (Viburnum opulus).
A gyepszint uralkodó fajai:
- szagos müge (Galium odoratum),
- bükkös sás (Carex pilosa).
További, jellemző fajok:
- salátaboglárka (Ranunculus ficaria),
- zöldlevelű tüdőfű (Pulmonaria),
- madárfészek (Neottia nidus-avis),
- fénytelen galaj (Galium schultesii),
- európai gombernyő (Sanicula europaea),
- gyapjas boglárka (Ranunculus lanuginosus),
- illatos ibolya (Viola odorata),
- kásafű (Milium efusum).
- berki szellőrózsa (Anemone nemorosa),
Montán fajok:
- fürtös bodza (Sambucus racemosa),
- kárpáti aggófű (Senecio nemorensis subsp. fuchsii).
Bolygatásra, zavarásra utaló erdei gyomok:
- fokhagymaszagú kányazsombor (Alliaria petiolata),
- borostyánlevelű veronika (Veronica hederifolia),
- ragadós galaj (Galium aparine),
A gyertyános-tölgyesek gombái
A gyertyános-tölgyesekben sok a nagygomba:
- piros csészegomba (Sarcoscypha coccinea);
- ülő gyászoscsészegomba (Pseudoplectania nigrella);
- sárga rókagomba (Cantharellus cibarius),
- szürke rókagomba (Cantharellus cinereus),
- sötét trombitagomba (Cratarellus cornucopioides),
- citromgalóca (Amanita citrina),
- párducgalóca (Amanita pantherina),
- gyilkos galóca (Amanita phalloides) – halálos mérgű faj,
- nyári vargánya (Boletus reticulatus),
- ízletes vargánya (Boletus edulis),
- sötét érdestinóru (Leccinum carpini) – a gyertyánhoz kötődő faj,
- gyertyáncsigagomba (Hygrophorus carpini), – főleg a gyertyánhoz kötődő faj
- galambgomba (Russula spp.),
- tejelőgomba (Lactarius spp.),
- rókaszínű pókhálósgomba (Cortinarius orellanus) – halálos mérgű faj,
- pikkelyes bimbóspöfeteg (Lycoperdon mammiforme),
- kutyaszömörcsög (Mutinus caninus),
- lila pereszke (Lepista nuda),
Cseres-tölgyes
A bazaltvidéken ez a legelterjedtebb, természetközeli erdőtársulás. Eredetileg a hegylábaktól 400–500 m-ig lehetett klímazonális, de az emberi beavatkozások hatására természetes élőhelyéről, a völgyekből-hegylábakról igencsak visszahúzódott. Korábbi élőhelyeinek java részére tájidegen akácosokat és fenyveseket ültettek. Több, fennmaradt állományába is betelepült elegyfaként az akác.
A Karancson a cseres-kocsánytalan tölgyes (Quercetum petraeae-cerris) már csak a délnek néző oldalakon maradt fönn, de ott 700 m-ig felhatol. A Medves–Ajnácskői hegységben is csak a meredek, délnek néző oldalakon maradt fönn.
Az erdészeti beavatkozások a magasabb részeken a gyertyán és más, üde termőhelyeket kedvelő fa- és cserjefajok irtásával az üde állományokat félszáraz tölgyesekké alakítják át.
A cseres-kocsánytalan tölgyesek lombkoronája általában egyszintes; az idősebb fák 15–25 m magasak. A lombkoronaszint sok fényt átereszt. A cserjeszint gyengén vagy közepesen fejlett, a gyepszint közepesen vagy erősen zárt.
A lombkoronaszintben a cserfa (Quercus cerris) dominál. További fajok:
- kocsánytalan tölgy (Quercus petraea)),
- közönséges bükk (Fagus sylvatica),
- vadcseresznye (Prunus avium),
- molyhos tölgy (Quercus pubescens),
- barkócaberkenye (Sorbus torminalis),
- mezei juhar (Acer campestre),
- vackor (Pyrus pyraster).
A cserjeszintben a lombkoronaszint fajai mellett jellegzetes:
- gyepűrózsa (Rosa canina),
- egybibés galagonya (Crataegus monogyna),
- kökény (Prunus spinosa),
- rozsdaszínű rózsa (Rosa rubiginosa) – ritka.
Gyakori gyepalkotó fajok:
- ligeti perje (Poa nemoralis),
- erdei szálkaperje (Brachypodium sylvaticum),
- tollas szálkaperje (Brachypodium pinnatum),
- felemás levelű csenkesz (Festuca heterophylla),
- keskenylevelű perje (Poa angustifolia),
- bársonyos kakukkszegfű (Lychnis coronaria),
- zöldvirágú habszegfű (Silene viridiflora),
- erdei pereszlény (Calamintha mentifolia sylvatica).
- édes levelű csüdfű (Astragalus glycyphyllos),
- erdei here (Trifolium medium),
- festőrekettye (Genista tinctoria),
Ritka gyepalkotó fajok:
- Gizella-rózsa (Rosa gisellae),
- magyar bogáncs (Carduus collinus),
- nagy cickafark (Achillea distans).
A pannon cseres-tölgyesek visszaszoruló karakterfajai a gyepszintben:
- vitéz bükköny (Vicia cassubica),
- hegyi sás (Carex montana).
A környezet átalakításának jeleként egyes fajok, mint például a bazaltvidéken a fehér pimpó (Potentilla alba) már nem a cseres-tölgyesekben élnek.
A cseres-tölgyesek gombái
A cseres-tölgyesekben sok a nagygomba, ezek megjelenése és egyedszáma azonban sokkal változékonyabb, mint a gyertyános-tölgyesekben: egyes fajok évekig nem fejlesztenek termőtestet.
Kora tavaszi gombák:
- vörösbarna papsapkagomba (Gyromitra fastigiata);
- ízletes kucsmagomba (Morchella esculenta).
Április végétől terem:
- májusi pereszke (Calocybe gambosa).
A melegkedvelő fajok első hullámában, június végétől:
- téglavörös susulyka (Inocybe erubescens),
- nyári vargánya (Boletus reticulatus),
- ízletes vargánya (Boletus edulis).
Augusztustól:
- császárgalóca (Amanita caesarea),
- királytinóru (Boletus regius),
- sátántinóru (Boletus satanas).
Korhadó tölgyeken:
- labirintustapló (Daedalea quercina),
- tölgyfa-terülőgomba (Peniophora quercina).
A tölgyek törzséhez közel:
- gyökeres cölöppereszke (Leucopaxillus macrocephalus),
Ősszel termő nemzetségek:
- pókhálósgombák (Cortinarius spp.),
- tejelőgombák (Lactarius spp.),
- fakógombák (Hebeloma spp.),
Ritkán, de a felszínen is előfordul:
- szarvasgombák (Tuber ssp.),
Molyhos tölgyes
A területen a molyhos tölgyerdők többnyire viszonylag nyíltak, bokorerdőszerűek; a zártabb, magasabb lombkoronájú típus ritkább.
1. A zárt molyhos tölgyes, avagy melegkedvelő tölgyes (Corno-Quercetum pubescentis) lombkoronája is viszonylag alacsony (12 m) körüli. Tömegesen előforduló fafajai:
- molyhos tölgy (),
- kocsánytalan tölgy (),
- csertölgy ().
Elegyfaként, szálanként jelenik meg:
- barkóca (Sorbus torminalis),
- mezei juhar (Acer campestre).
A közepesen fejlett cserjeszintben a lombkoronaszint fajai mellett gyakori még:
- gyepűrózsa (Rosa canina),
- mezei rózsa (Rosa agrestis),
- rozsdaszínű rózsa (Rosa rubiginosa),
- fagyal (Ligustrum spp.),
- pukkanó dudafürt (Colutea arborescens).
A gyepszint a nyár elején igen fejlett. Benne tömeges:
- sujtár (Laser trilobium),
- erdei csukóka (Scutellaria sp.),
- illatos ibolya (Viola odorata),
- egyvirágú gyöngyperje (Melica uniflora),
- sarlós gamandor (Teucrium chamaedrys),
- erdei gyöngyköles (Lithospermum purpureo-coeruleum).
Csak egyes helyeken jelenik meg:
- pilisi bükköny (Vicia sparsiflora),
- macskahere (Phlomis tuberosa),
- széleslevelű bordamag (Laserpitium latifolium),
A Karancson sok a jajrózsa (Rosa spinosissima).
2. A bokorerdő jellegű molyhos tölgyes változatos alapkőzeteken (főleg andeziteken és törmelékes üledékeken) megtalálható; a meszes, oligocén homokkövön növő típusában sok a homokpusztákon megszokott növényfaj, ezért ezt egyes szerzők önálló társulásnak (Epipactio microphyllae–Quercetum pubescentis) írták le.
A bokorerdő jellegű molyhos tölgyesek többnyire a délnek néző, meredek oldalakon nőnek. Lombkoronaszintjük alacsony (5–9 m) és meglehetősen nyitott. Cserjeszintjük a talajtakaró vastagságának függvényében lehet közepesen fejlett, de sziklás talajon akár teljesen hiányozhat is.
A lombkoronaszint két, uralkodó faja a molyhos tölgy és a csertölgy. Jellegzetes, de ritkább fajok:
- közönséges bükk (Fagus sylvatica),
- virágos kőris (Fraxinum ornus).
A lombkoronaszint gyakori félparazitája a sárga fagyöngy ().
A cserjeszint állandó faja:
- pukkanó dudafürt (Colutea arborescens),
A cserjeszint ritkább fajai:
- Gizella-rózsa (Rosa elliptica),
- mezei rózsa (Rosa agrestis),
- pannon madárbirs (Cotoneaster matrensis),
- varjútövisbenge (Rhamnus catharticus),
- dunai berkenye (Sorbus x danubialis),
- parlagi rózsa (Rosa gallica) – helyenként tömeges,
- boróka (Juniperus communis),
- húsos som (Cornus mas) – igen ritka,
A fajgazdag gyepszint ritka, védett elemei:
- harangcsillag (Asyneuma canescens),
- pillás zanót (Chamaecytisus ciliatus),
- majomkosbor (Orchis simia).
A gyepszint jellemző fajai:
- tollas szálkaperje (Brachypodium pinnatum),
- lappangó sás (Carex humilis),
- kardos peremizs (Inula ensifolia),
- kései perje (Cleistogenes serotina),
- szarvas kocsord (Peucedanum cervaria),
- sárgás sás (Carex michelii),
- sarlós buvákfű (Bupleurum falcatum),
- csillagőszirózsa (Aster amellus),
- hegyi gamandor (Teucrium montanum),
- magyar repcsény (Erysimum odoratum),
- sziklai repcsény (Erysimum crepidifolium),
- színeváltó kutyatej (Euphorbia epithymoides),
és számos orchidea (Epipactis spp., Orchis spp., Cephalanthera spp., Platanthera bifolia, Neottia nidus-avis):
A molyhos tölgyesek gombái
Az erdőtípus száraz és nyitott jellege miatt kevés benne a nagygomba. Jellemző fajok:
- óriás tölcsérgomba (Clitocybe geotropa),
- erősillatú pókhálósgomba (Cortinarius parfumatus),
- foltos galambgomba fakó változata (Russula maculata var. bresadoliana),
- márványos tölcsérpereszke (Lepista luscina),
- repedéses szétesőpöfeteg (Lycoperdon utriforme),
- nyári vargánya (Boletus reticulatus),
- fodros papsapkagomba (Helvella crispa),
Sziklai sztyeperdő
Az Északi-középhegységben meglehetősen gyakori sziklai sztyeperdő (Tilio-Fraxinetum excelsioris) e tájegységen csak a Salgó sziklás, meglehetősen meredek lejtőjén, 500–600 m magasan, a szubmontán bükkös, illetve a gyertyános-tölgyes zónában jelenik meg. Az egyéb bazaltkibúváson más, gyakorta cserjés társulások helyettesítik. A Salgón a sziklai sztyeperdő lombkoronája meglehetősen gyengén zár; magassága legfeljebb 15 m, a fák csúcsa gyakran szárad. Uralkodó fafajai a
- hárs (Tilia spp.) és a
- magas kőris (Fraxinus excelsior),
de gyakori még a
- kocsánytalan tölgy (Quercus petraea) és a
- közönséges gyertyán (Carpinus betulus) is.
A cserjeszint gyengén-közepesen fejlett, de meglehetősen fajgazdag. Jellemző fajai:
- pannon madárbirs (Cotoneaster matrensis),
- bibircses kecskerágó (Euonymus verrucosus),
- sziklai gyöngyvessző (Spiranthes aestivalis),
- lisztes berkenye (Sorbus aria),
- jajrózsa (Rosa spinosissima),
Mészkerülő tölgyes
A mészkerülő tölgyeseknek két típusa is előfordul a területen.
1. A zártabb és magasabb lombkoronájú típus (Deschampsio flexuosae-Quercetum sessiflorae) leggyakrabban a nyugatnak néző oldalakon és völgyekben fordulnak elő, de magasabb helyzetben (600–700 m) egyes lankásabb, délnek lejtő oldalakon, illetve árnyasabb völgyekben is megtalálhatjuk őket. E típus átmenete a kisavanyodó talajokon növő kocsánytalan tölgyesek felé folyamatos.
A lombkoronaszint uralkodó faja a kocsánytalan tölgy (Quercus petraea). Mellette előfordul:
- barkóca (Sorbus torminalis),
- közönséges bükk (Fagus sylvatica),
- erdeifenyő (Pinus silvestris).
Cserjeszintje jóformán nincs, gyepszintje többnyire lazán záródik.
Fontosabb fűfélék:
- erdei nádtippan (Calamagrostis neglecta),
- cérnatippan (Agrostis capillaris),
- ligeti perje (Poa nemoralis),
- több hölgymál (Hieracium sp.),
- fürtös hölgymál (Hieracium racemosum),
- olasz hölgymál (Hieracium sabaudum),
- közönséges hölgymál (Hieracium lachenalii),
- orvosi veronika (Veronica officinalis),
- festőrekettye (Genista tinctoria),
- kereklevelű harangvirág (Campanula rotundifolia),
- enyves szegfű (Lychnis viscaria),
- sárga gyűszűvirág (Digitalis grandiflora),
- felemáslevelű csenkesz (Festuca heterophylla),
- kopasz fenyőspárga (Monotrpa hypopitys subsp. hypophegea),
- fénytelen galaj (Galium schultesii),
- több perjeszittyó (Luzula sp.),
- fehér perjeszittyó (Luzula luzuloides),
- mezei perjeszittyó (Luzula campestris),
- Luzula divulgata,
- sokvirágú perjeszittyó (Luzula multiflora),
- halvány perjeszittyó (Luzula pallescens),
- fekete fodorka (Asplenium adiantum-nigrum) – helyi karakterfaj két termőhelyen,
2. A másik típus az előbbinél zordabb körülmények között előforduló rekettyés tölgyes (Genisto pilosae-Quercetum) csak a Karancson található meg – többnyire homokkövön, a délnek néző, meredek lejtőkön egészen azok tetejéig (bár 600–700 m között már igen fajszegények). Lombkoronája a másik típusénál nyíltabb, alacsonyabb, egyszintes. A kocsánytalan tölgy mellett megjelenik benne:
- molyhos tölgy (Quercus pubescens),
- csertölgy (Quercus cerris),
- rezgő nyár (Populus tremula),
- közönséges gyertyán (Carpinus betulus),
- közönséges bükk (Fagus sylvatica),
- barkóca (Sorbus torminalis).
A senyvedő fákon könnyen megtelepszik a félélősködő sárga fagyöngy (Loranthus europaeus),
E változat cserjeszintje is rendkívül csökevényes.
A gyepszintben tömeges fajok:
- ligeti perje (Poa nemoralis),
- selymes rekettye (Genista pilosa, ez a névadó faj),
- fehér perjeszittyó (Luzula luzuloides).
A gyepszintben gyakori még:
- hegyi hagyma (Allium senescens ssp. montanum),
- hölgymál (Hieracium sp.),
- fürtös hölgymál (Hieracium racemosum),
- magas hölgymál (Hieracium bauhinii),
- foltos hölgymál (Hieracium maculatum),
- közönséges hölgymál (Hieracium lachenalii).
További, jellemző fajok a gyepszintben:
- lappangó sás (Carex humilis),
- kereklevelű harangvirág (Campanula rotundifolia),
- réti margitvirág (Leucanthemum vulgare),
- sarlós buvákfű (Bupleurum falcatum),
- dunai berkenye (Sorbus danubialis),
- pillás zanót (Chamaecytisus hirsutus ssp. ciliatus),
- kétlaki macskatalp (Antennaria dioica).
Az erdő egykori kiélésére emlékeztet:
- közönséges boróka (Juniperus communis),
- illatos borjúpázsit (Anthoxanthum odoratum),
- kékcsillag (Jasione montana),
- közönséges szemvidítófű (Euphrasia stricta).
Mohaszintje gyengén vagy közepesen fejlett.
Jellemző nagygombái:
- farkastinóru (Boletus calopus),
- pikkelyes tinóru (Strobilomyces strobilaceus),
Égeresek
Patakparti égerligetek eredetileg a szurdokvölgyek alsó-középső szakaszán nőttek, gyertyános–tölgyesekkel váltakozva. A bolygatás hatására fajösszetételük jelentősen átalakult; a természetközeli állapotú égeresek 300 m fölé szorultak vissza.
A Medves-Ajnácskői hegység 515 m fölött is megtalálható égereseinek (Aegopodio-Alnetum) lomboronája általában kétszintű. A felső (20–30 m) szint igen változó mértékben (25–90%) zárt; az alsó szint többnyire gyengén fejlett.
A fölső szint uralkodó növényei:
- enyves éger (Alnus glutinosa),
- közönséges bükk (Fagus sylvatica).
Az alsó lombkoronaszint fái:
- közönséges gyertyán (Carpinus betulus),
- mezei juhar (Acer campestre),
- hegyi juhar (Acer pseudoplatanus).
A cserjeszint gyengén-közepesen fejlett. A lombkoronaszintek fajai mellett gyakori benne:
- közönséges mogyoró (Corylus avellana),
- cseregalagonya (Crataegus laevigata),
- veresgyűrű som (Cornus sanguinea),
- fekete bodza (Sambucus nigra),
- vörös ribiszke (Ribes rubrum),
- fekete ribiszke (Ribes nigrum).
A gyepszint különösen kora tavasszal fejlett:
- ikrás fogasír (Dentaria glandulosa ),
- salátaboglárka (Ficaria verna),
- bogláros szellőrózsa (Anemone ranunculoides),
- fehér galambvirág ( (Enemion occidentale).
A gyepszint fajai az év második felében:
- podagrafű (Aegopodium podagraria ),
- aranyos veselke (Chrysosplenium alternifolium),
- nagy csalán (Urtica dioica),
- erdei madársóska (Oxalis acetosella ),
- erdei varázslófű (Circaea lutetiana),
- többféle sás (Carex remota, Carex syvatica, Carex pilosa, Carex pendula),
- keserű kakukktorma (Cardamine amara),
- farkasszőlő (Paris quadrifolia),
- erdei zsurló (Equisetum sylvaticum),
- többféle haraszt.
A gyepszint kiegészítő fajai a bazaltvidéken:
- struccpáfrány (Matteuccia struthiopteris),
- pézsmaboglár (Adoxa moschatellina),
Az égeresek gombái
Gyökérkapcsolt gombák:
- éger-cölöpgomba (Paxillus filamentosus),
- éger-tinóru (Gyrodon lividus),
- lila tejelőgomba (Lactarius lilacinus),
- lápigomba (Naucoria spp. = Alnicola spp.) (törzs alján is nő).
Cserjetársulások
Sziklai cserjések
Sziklai cserjések ott vannak, ahol a sziklai gyöngyvessző (Spiranthes aestivalis) nő – meredek, sziklás lejtőkön, egy termőhely kivételével bazalton, gyakran pannon madárbirssel (Cotoneaster matrensis) elegyest. Gyakori még a gyepűrózsa (Rosa canina) és a bibircses kecskerágó (Euonymus europeus).
Ritkább fajok:
- jajrózsa (Rosa spinosissima),
- déli berkenye (Sorbus graeca),
- csepleszmeggy (Cerasus fruticosa),
- mezei szil (Ulmus minor),
- havasalji rózsa (Rosa pendulina),
- magas kőris (Fraxinus excelsior),
- háromszínű árvácska (Viola tricolor) ritkább alfajai,
A gyepszint borítása több tényező függvénye. Uralkodó fajai:
- északi fodorka (Asplenium septentrionale),
- aranyos fodorka (Asplenium trichomanes),
- hegyi hagyma (Allium montanum),
- közönséges édesgyökerű páfrány (Polypodium vulgare),
- sárga kövirózsa (Sempervivum globiferum subsp. hirtum),
- hólyagpáfrány (Cystopteris fragilis),
- enyves szegfű (Lychnis viscaria),
- sziklai csenkesz (Festuca pseudodalmatica)
ugyanazok, mint amik a sziklahasadékokban is nőnek.
További, jellemző fajok:
- közönséges macskagyökér (Valeriana stolonifera),
- hegyi árvalányhaj (Stipa pennata),
- magyar bogáncs (Carduus collinus),
- erdélyi gyöngyperje (Melica trassylvanica),
- törpe nőszirom (Iris pumila),
- tarka nőszirom (Iris variegata),
- szirti sziklaiternye (Aurinia saxatile).
A Waldstein-pimpó (Waldsteinia geoides) csak a Salgó hegyen nő.
A mohaszint az északi oldalakon fejlettebb, mint a délnek nézőkön. A leggyakoribb mohafajok:
- ciprusmoha (Hypnum cupressiforme),
- seprőmoha (Dicranum scoparium),
a leggyakoribb zuzmó a kutyazuzmó (Peltigera canina).
Legelőcserjések
A kistájon korábban általános kültéri állattartás egyre inkább visszaszorul, a szukcesszió első lépéseként az egykori legelők fokozatosan cserjésednek. Jellegzetes, pionír cserjefajok:
- kökény (Prunus spinosa),
- galagonyák (Crategus spp.):
- egybibés galagonya (Crategus monogyna),
- cseregalagonya (Crategus laevigata),
- vackor (vadkörte, Pyrus pyraster),
- közönséges boróka (Juniperus communis)
- vadrózsa (Rosa):
- gyepűrózsa (Rosa canina)
- rozsdaszínű rózsa (Rosa rubiginosa)
- mezei rózsa (Rosa agrestis)
- földi szeder (vadszeder, tüskétlen szeder, Rubus fruticosus)
- mezei juhar (Acer campestre),
- veresgyűrű som (Cornus sanguinea),
- rezgő nyár (Populus tremula),
- közönséges nyír (Betula pendula),
- varjútövis (Rhamnus catharticus, Rhamnus cathartica),
és persze a környező erdők fáinak csemetéi.
Ritkább fajok:
- Gizella-rózsa (Rosa gisellae)
- kányabangita (Viburnum opulus)
- sóskaborbolya (Berberis vulgaris)
- pukkanó dudafürt (Colutea arborescens)
A legelőcserjések gyepszintje a cserjés zártságától, a lejtés irányától és a talaj jellegétől függően igen változatos; benne a kaszálók és legelők fejezetekben felsorolt fajok uralkodnak.
A legelőcserjések gombái
- Szerves anyagban gazdag talajon, a bokrok árnyékában:
- erdőszéli csiperke (Agaricus arvensis).
- A galagonya és a kökény közelében, boszorkánykörökben:
- tövisalja-döggomba (Entoloma clypeatum).
- Szikkadó trágyadarabokon:
- félgömb alakú harmatgomba (Stropharia semiglobata)
- csipkés trágyagomba (Panaeolus papilionaceus)
Vízi, vízközeli növényzet
A Karancs–Medves vidékén a kimondottan vízi (hidro- és higrofil) növényzet meglehetősen ritka. A szukcessiós sor a nyílt vízi hínártársulásoktól a mocsári növényzet társulásain át jut el a nedvességkedvelő rétekhez.
Hínárnövényzet
A hínártársulások fő típusai:
- rögzült hínarasok (Potametea),
- csillárkagyepek (Charetea fragilis),
- felszíni lebegőhínarasok (Lemnetea).
1. A rögzült hínarasok összetettebb struktúrájú, fajgazdagabb társulásai a víztározók mélyebb vizeiben fordulnak elő:
- keserűfű-hínártársulás (Polygonetum amphibii) a gömöralmágyi víztározóban;
- fésűs békaszőlő-hínártársulás (Potametum pectinati) három szlovákiai víztározóban.
A harmaci és a Gortva-tavi víztározó ritka növénytársulása kopasz víziboglárkás (Ranunculetum rionii).
A Gortva-patak medrének egy szakaszán Ajnácskőtől nem messze a mocsárhúr (Callitriche palustris) uralkodik el.
2. A felszíni lebegőhínarasok sekélyebb, leginkább (többnyire gödrökben kialakuló) időszakos vizek felszínét foglalják el.
Egyes időszakos tocsogókra, valamint Ajnácskőtől nem messze a Gortva menti mélyedésekre a rence-békalencsehínártársulás (Lemno–Utricularietum vulgaris) jellemző.
Almágy, Harmac és Gömörpéterfalva mellett az apró békalencsés társulás (Lemnetum minoris) fejlődött ki.
3. A legritkább nyíltvízi társulás a csillárkagyepeké, mivel a csillárkamoszatokat a vegetációs időszakban rendszerint elnyomják a versenyképesebb vízi és mocsári társulások. Így például a tajti víztározó parti övében 2003-ban még tömeges Chara globularis 2006-ra teljesen eltűnt. A korláti bazaltbánya felhagyott gödreiben 1995-ben jelent meg tömegesen a leggyakoribb csillárkafaj, a Chara tomentosa. A 2000-es évek vége felé Karancsberény környékén találunk csillárkamoszatgyepeket.
Különböző társulások ritka vízinövényei
pajzsos víziboglárka (Ranunculus peltatus)
- víziboglárka (Batrachium):
- hínáros víziboglárka (Batrachium trichophyllum),
- nagy víziboglárka (Batrachium aquatile),
- keresztes békalencse (L trisulca),
- füzéres süllőhínár (Myriophyllum verticillatum),
- békaszőlő (Potamogeton),
- bodros békaszőlő (Potamogeton crispus),
- felemáslevelű békaszőlő (Potamogeton gramineus),
- fésűs békaszőlő (Potamogeton pectinatus),
- úszó békaszőlő (Potamogeton pusillus),
- sertelevelű békaszőlő (Potamogeton trichoides),
- úszó békaszőlő (Potamogeton natans),
- közönséges rence (Urticularia vulgaris),
- pongyola rence (Urticularia australis),
- érdes tócsagaz (Ceratophyllum demersum),
- tófonál (Zannichellia palustris),
Forrásgyep
A források alatt, a völgyfőkben gyakoriak a kisebb-nagyobb mésztufagátak; a kimondottan vízkedvelő növényekkel jellemezhető, két-három szintes, de általában 1 m-nél alacsonyabb forrásgyep (Caricion remotae) gyakran ezeken fejlődik ki.
A sekély víz felszínén szőnyeget alkotó növények:
- fodros harmatkása (Glyceria plicata),
- keserű kakukktorma (Cardamine amara),
- aranyos veselke (Chrysosplenium alternifolium),
- kúszó boglárka (Ranunculus repens).
A gyepszintben tömeges lehet a magaskórósokban és patakparti nádasokban is gyakori erdei nenyúljhozzám (Impatiens noli-tangere). Ritkább fajok:
- szálkás pajzsika (Dryopteris carthusiana),
- széles pajzsika pajzsika (Dryopteris dilatata),
- hölgypáfrány (Athyrium filix-femina),
- ritkás sás (Carex remota),
- rózsaszínű füzike (Epilobium roseum),
- négyélű füzike (Epilobium tetragonum),
- hegyi füzike vagy erdei füzike (Epilobium montanum),
- berki harmatkása (Glyceria nemoralis),
- erdei zsurló (Equisetum silvaticum),
- lecsüngő sás (Carex pendula),
- hegyi veronika (Veronica montana),
- forrásperje (Catabrosa aquatica),
- csermelyaggófű (Tephroseris crispa),
Partmenti nádasok
A patakmenti nádasok (Gycerio-Sparganion) többségének fajösszetételét jelentősen befolyásolta az emberi beavatkozás (a meder kotrása, a kaszálás stb.), a külterjes gazdálkodás csökkenése óta azonban ezek élőhelyek az áradások és egyéb, kedvező természeti adottságaik jóvoltából gyorsan regenerálódnak. A társulás jellemzően többszintes; a fölső szintje 1–2 m magas.
Fontosabb kétszikűek:
- fodros harmatkása (Glyceria plicata),
- réti harmatkása (Glyceria fluitans),
- vízi harmatkása (Glyceria maxima),
- sovány perje (Poa trivialis),
- rizsfű (Leersia orizoides) – ritka,
- póléveronika (Veronica anagallis-aquatica),
- deréceveronika (ártéri veronika, Veronica beccabunga),
- vízi menta (Mentha aquatica).
Fontosabb egyszikű:
- ágas békabuzogány (Sparganium erectum).
Gyorsan folyó, köves vagy kavicsos medrű vizekben:
- keskenylevelű békakorsó (Berula erecta).
Sekély vízben tömeges lehet:
- mételykóró (Oenanthe aquatica),
A lassú, eliszaposodott vizek és a víztározók parti-partmenti társulása a virágkákás (Butomo-Alismatetum plantaginis-aquaticae); a tocsogóké és a kisebb, gyakran kiszáradó állóvizeké a csetkákás (Eleocharitetum palustris) – ez az élőhely jellegéből adódóan mindig kis foltokon jelenik meg. E társulások ritka és veszélyeztetett fajait:
- virágkáka (Butomus umbellatus),
- bugás sás (Carex paniculata),
- villás sás (Carex pseudocyperus),
- nádképű boglárka (Ranunculus lingua),
- dárdás csukóka (Scutellaria hastifolia),
- vízi gamandor (Teucrium scordium),
a tájegység szlovákiai részéről írták le.
A forrásgyepek és a patakmenti nádasok gombái
A korhadó leveleken:
- halványkék harmatgomba (Stropharia albocyanea),
- cingár kénvirággomba (Hypholoma udum),
- néhány turjángomba (Galerina) és
- néhány békagomba (Omphalina).
Mocsári növényzet
A vízi növénytársulásoknál nagyobb területet borítanak a mocsáriak:
- főleg a víztározók körül, kisebbrészt a patakok melletti nagyobb mélyedésekben nőnek a nádasok;
- az időszakosan elöntött laposokon, másodlagosan, többnyire az égeresek és keményfaligetek helyén alakulnak ki a magassásosok;
- a gyorsan és többnyire emberi beavatkozásra változó körülményekhez a legjobban az egyéves mocsári társulások alkalmazkodnak.
Nádasok
A területen igen sokféle part menti nádas (Phragmition communis) társulás nő. Gyepszintjük általában magas (1–3 m), de igen fajszegény. Leggyakoribb fajtájuk a széleslevelű gyékényes (Typhenum latifoliae), a legritkább a rizsgyékényes (Typhenum laxmannii). A békabuzogányos Sparganietum erecti helyenként a szabályozott, iszapos patakmedreket is benőheti.
További nádas társulások:
- fodros harmatkásás (Glycerietum aquaticae),
- közönséges nádas (Phragmitetum vulgaris),
- keskenylevelű gyékényes (Typhenum angustifoliae).
Magassásosok
A magassásosok szerkezete meglehetősen egyszerű. Gyepszintjük 1–2 m magas; fajkészletük igen hasonló a magaskórós és part menti nádas társulásokéhoz. Leggyakoribb kísérő fajaik:
- mocsári nőszirom (Iris pseudacorus),
- közönséges lizinka (Lysimachia vulgaris),
- mocsári gólyahír (Caltha palustris),
- szürke aszat (Cirsium canum),
- mocsári galaj (Galium palustre).
A 2000-es években megjelent néhány, Magyarországon védett magaskórófaj is, mint például:
- mocsári csorbóka (Sonchus palustris) – Magyarországon őshonos,
- örménygyökér (Inula helenium) – archeofiton faj.
Egyéves mocsári társulások
1. A különböző farkasfogtársulások (Bidention tripartitae) bolygatás hatására alakulnak ki:
- az álló vagy lassan folyó vizek időnként kiszáradó partjain,
- a tavacskák, vízfolyások medrében,
- az időnként elöntött mélyedésekben,
- a víztározók partvidékén,
- az udvarok vizenyős gödreibenm
- az állattartó gazdaságok környékén.
Gyakoribb fajtáik:
- tengeri lóromos (Rumicetum maritimi),
- lóromos–ecsetpázsitos Rumici crispi–Alopecuretum aequalis,
- torzsikaboglárkás (Ranunculetum scelerati),
- farkasfogas–borsos keserűfüves (Bidenti-Polygonetum hydropiperis).
E társulások jellegzetes növényei:
- különböző farkasfogfajok:
- subás farkasfog (Bidens tripartitus),
- bókoló farkasfog (Bidens cernua),
- barnás farkasfog (Bidens frondosa);
- különböző keserűfűfajok:
- borsos keserűfű (szelíd keserűfű, Persicaria hydropiper),
- lapulevelű keserűfű (Persicaria lapathifolia),
- baracklevelű keserűfű (Persicaria maculata);
- továbbá:
- mocsári ecsetpázsit (Alopecurus aequalis)
- torzsikaboglárka (Ranunculus sceleratus)
- tengeri lórom (Rumex maritimus)
2. A törpekákás iszaptársulások (Isoëto-Nanojuncetea) többnyire egynyári fajai sekély vízben kezdenek növekedni, és annak kiszáradása után fejlődnek ki. E társulások jellemző fajai:
- barna palka (Cyperus fuscus),
- iszapgyopár (Gnaphalium uliginosum),
- fülemüleszittyó (Juncus articulatus),
- varangyszittyó (Juncus bufonius),
ritkaságnak számít az iszaprojt (Limosella aquatica).
A mocsári társulások gombái
A magassásosok zsombékjai között nő:
- narancsvörös szegfűgomba (Marasmius graminum),
- mocsári rétgomba (Agrocybe paludosa),
- bocskoros csiperke (Agaricus gennadii),
Patak menti magaskórósok
A kisebb vízfolyások magaskórósai (Filipendulo-Petasition és Calthion) a patakmenti erdők kiirtása után a legeltetés hatására alakultak ki a völgytalpakon, ritkábban a vizenyős erdőszéleken. Ezeknek az embernyi magas, többszintes társulásoknak az uralkodó fajai:
- vörös acsalapu (Petasites hybridus),
- halvány aszat (Cirsium oleraceum),
- podagrafű (Aegopodium podagraria),
- erdei angyalgyökér (Angelica sylvestris),
- réti legyezőfű (Filipendula ulmaria),
- borzas füzény (Epilobium hirsutum),
- erdei deréce (Epilobium angustifolium),
- óriás zsurló (Equisetum telmateia).
Jellegzetes kísérő fajaik:
- mocsári gólyaorr (Geranium palustre),
- dárdás csukóka (Scutellaria hastifolia),
- vízmelléki csukóka (Scutellaria galericulata),
- fűszeres baraboly (Chaerophyllum aromaticum),
- erdei fejvirág (Cephalaria pilosa).
A szélesebb, naposabb részeken válhat uralkodóvá az erdei káka (Scirpus syvaticus). Ezt a partmenti nádasokra (is) jellemző fajok:
- sédkender (Eupatorium cannabium),
- vízi peszérce (Lycopus europaeus),
- réti füzény (Lythrum salicaria)
kísérik. A fajgazdag állományok mára erősen megritkultak.
A patak menti magaskórósok gombái
A tápanyagdús, nedves talajon nő:
- őzlábgomba (Lepiota spp.),
- porhanyósgomba (Psathyrella spp.),
- kígyógomba (Mycena spp.),
- pelyhestönkű fülőke (Gymnopus confluens) – akár seregesen is.
A fűzfák gyökereihez kötődik:
- füzes pókhálósgomba (Cortinarius urbicus).
A korhadó fatörzseken él:
- nyár-fagomba (Lentinus tigrinus), helyenként tömegesen,
- sereges korallgomba (Artomyces pyxidatus), jóval ritkábban.
A lehullott, korhadó ágakon helyenként tömegesen terem a porcos csészegomba (Ascocoryne sarcoides).
Rétek, legelők
Kaszálók
Az állattartáshoz takarmányt és almot biztosító kaszálókat (Molinio-Arrhenatheretea) általában a dús, úgynevezett édes füvet termő réteken alakították ki, de mivel ilyen viszonylag kevés volt, szükség idején a félszáraz oldalakról is gyűjtöttek szénát. Ínség idején alomnak a „savanyú füveknek” nevezett sásokat is kaszálták. Gyakran okozott nagy gondot, hogy a nagy esők után lezúduló víz- és sártömeg eliszaposította a jó füvet adó réteket.
A tájegység három fő kaszálótípusa:
- mocsárrét (a nedves völgytalpakon),
- üde, többletvíz nélküli kaszálórét,
- félszáraz kaszáló a tölgyes öv napos oldalain.
1. A mocsárrétek az égerligetek és keményfaligetek helyén alakultak ki; hóolvadás idején és nagyobb esők után gyakran elöntötte őket a víz. Növényzetük az üde típussal közös elemei:
- réti csenkesz (Festuca pratensis),
- réti perje (Poa pratensis),
- pelyhes selyemperje (Holcus lanatus),
- réti ecsetpázsit (Alopecurus pratensis),
- réti kakukkszegfű (Lychnis flos-cuculi),
- réti boglárka (Ranunculus acris),
A többszintes gyepszint fölső szintjének jellemző fajai:
- az édes füves típusban:
- nádképű csenkesz (Festuca arundinacea) és a
- pántlikafű (Phalaroides arundinacea);
- a sásos típusban:
- rókasás (Carex vulpina),
- szürke aszat (Cirsium canum).
A második gyepszint jellemző fajai:
- borzas sás (Carex hirta),
- fehér tippan (Agrostis stolonifera),
- réti lednek (Lathyrus pratensis).
Az alsóbb szintekben nő:
- mocsári gólyahír (Caltha palustris),
- réti sás (Carex distans),
- pénzlevelű lizinka (Lysimachia nummularia),
- mocsári csetkáka (Eleocharis palustris) és
egyes lápréti fajok:
- keskeny levelű gyapjúsás (Eriophorum angustifolium),
- széles levelű gyapjúsás (Eriophorum latifolium),
- muharsás (Carex panicea),
- sárga sás (Carex flava),
- kétlaki macskagyökér (Valeriana dioica),
- csikorgófű (Gratiola officinalis),
- fényes borkóró (Thalictrum lucidum),
- pajzsos veronika (Veronica scutellata),
- bársonykerep (Tetragonolobus maritimus).
Fentieken kívül a Medves fennsíkján gyepalkotó faj az egyébként a tiszántúli szikesekre jellemző hernyópázsit (Beckmannia eruciformis) is.
2. Az üde kaszálóréteknek nemcsak fajkészlete, de szerkezete is hasonló a mocsárrétekéhez.
Jellemző, gyakoribb növényfajok:
- közönséges cickafark (Achillea millefolium),
- franciaperje (Arrhenaterum elatius),
- illatos borjúpázsit (Anthoxanthum odoratum),
- vörös csenkesz (Festuca rubra),
- sokvirágú boglárka (Ranunculus polyanthemus).
Szintén sajátos, de jóval ritkább:
- bókoló rozsnok (Bromus commutatus),
- pelyhes zabfű (Avenula pubescens).
A legelőkkel közös fajok:
- hegyi kakukkfű (Thymus pulegioides),
- sovány ibolya (Viola canina),
- tollas imola (Centaurea macroptylon),
- apró here (Trifolium dubium).
3. A félszáraz kaszálók két, tömegesen megjelenő faja:
- tollas szálkaperje (Brachypodium pinnatum),
- sudár rozsnok (Bromus erectus);
foltokban jelenik meg az élesmosófű (Chrysopogon gryllus).
A bolygatott állományokra jellemző fajok:
- fenyérfű (Bothriochloa ischaemum),
- siskanádtippan (Calamagrostis epigeios).
Fontosabb szórványfajok:
- nagyvirágú gyíkfű (Prunella grandiflora),
- harangcsillag (Asyneuma canescens),
- kardos peremizs (Inula ensifolia),
- fűzlevelű peremizs (Inula salicina),
- ágas homokliliom (Anthericum ramosum),
- hegyi gamandor (Teucrium montanum),
- borzas len (Linum hirsutum),
- cicó (Thymelaea passerina),
- agárkosbor (Orchis morio),
- bíboros kosbor (Orchis purpurea),
Legelők
A hagyományos mezőgazdaság részeként a külterjes állattartás alaposan átalakította a táj növényzetét: e folyamat eredményeként alakultak ki a legelők, majd a felhagyása utáni szukcesszió eredményei a fentebb ismertetett legelőcserjések.
A termőhelyi adottságok függvényében változatos gyeptípusok alakultak ki:
1. A szárazabb, naposabb helyeken (az egykori száraz, nyílt tölgyesek és lejtősztyeppek helyén) a sodrott, szálas levelű füvek:
- csenkeszek:
- pusztai csenkesz (barázdált csenkesz, Festuca rupicola),
- vékony csenkesz (Festuca valesiaca),
- felemáslevelű csenkesz (Festuca heterophylla),
- sovány csenkesz (Festuca pseudovina);
- ritkábban az árvalányhajak:
- pusztai árvalányhaj (hegyi árvalányhaj, Stipa pennata),
- csinos árvalányhaj (Stipa pulcherrima),
- bozontos árvalányhaj (Stipa dasyphylla),
- kunkorgó árvalányhaj (Stipa capillata)
szaporodtak el.
2. Az egykori cseres-tölgyesek helyén főleg a széles levelű füvek:
- tollas szálkaperje (Brachypodium pinnatum),
- fenyérfű (Botriochloa ischaemum)
- éles mosófű (Chrysopogon gryllus)
uralkodtak el.
3. a félüde–üde élőhelyeken (az egykori cseres-tölgyesek, gyertyános-tölgyesek, bükkösök helyén) szintén szélesebb levelű, de a kiszáradást kevésbé tűrő fajok:
- réti csenkesz (Festuca pratensis),
- cincor (Cynosurus cristatus)
- angol perje (Lolium perenne)
nőnek.
Ahogy ezek a rétek cserjésednek, eltűnik róluk a korábban gyakori háromfogfű (Sieglingia decumbens) és szőrfű (Nardus stricta).
4. A nedvesebb élőhelyeken (a keményfaligetek és égeresek helyén főleg a
- szittyó (Juncus):
- csavarodó ágú szittyó (Juncus effusus),
- deres szittyó (Juncus inflexus),
- csomós szittyó (Juncus conglomeratus) és
- sás (Carex):
- mocsári sás (Carex acutiformis),
- éles sás (Carex gracilis)fajok szaporodnak el,
és közöttük ugyancsak tömegesen jelenik meg a gyepes sédbúza (Deschampsia caespitosa).
További, a legelőkön gyakori növények:
- here (Trifolium):
- fehér here (Trifolium repens),
- vöröshere (Trifolium pratense),
- eperhere (Trifolium fragiferum),
- mezei here (Trifolium campestre);
- csüdfű (Astragalus):
- zászlós csüdfű (Astragalus onobrychis),
- hólyagos csüdfű (Astragalus cicer);
- iglice (Ononis),
- tövises iglice (Ononis spinosa),
- mezei zsurló (Ononis arvense);
- rózsa (Rosa),
- parlagi rózsa (Rosa gallica),
- Gizella-rózsa (Rosa agrestis),
- gyepűrózsa (Rosa canina),
valamint az
- apróbojtorján (Agrymonia eupatoria),
- sárkerep lucerna (Medicago falcata).
Mindig legeltetésre utaló fajok:
- gyapjas aszat (Cirsium eriophotum),
- sármányvirág (Sideritis montana),
- rozsdaszínű rózsa (Rosa rubiginosa)),
- őszi kikerics (Colchicum autumnale).
Ritka, védett, a kaszálórétekkel közös fajok:
- agárkosbor (Orchis morio),
- kétlaki macskatalp (Antennaria dioica),
- bársonyos kakukkszegfű (Dianthus deltoides),
- fűképű lednek (Lathyrus nissolia),
- patkófű (Hippocrepis comosa),
- sváb rekettye (Genista germanica),
- hangyabogáncs (Jurinea mollis),
- borzas len (Linum hirsutum),
- pillás zanót (Cytisus ciliatus, Chamaecytisus hirsutus ssp. ciliatus).
A kaszálók és legelők gombái
A kaszálók magas füvében él:
- nagyspórás csiperke (Agaricus macrosporus),
- gyűrűs pereszke (Calocybe constricta).
Az alacsonyabb gyepet kedveli a fehér nedűgomba (Hygrocybe virginea) és több döggomba (Entoloma spp.)is.
A legelők erősen trágyás gyepe kedvez többféle csiperkének (Agaricus spp.); a leggyakoribb ezek közül március végétől késő őszig a mezei csiperke (Agaricus campestris). A füvek gyökereihez kapcsolódik a mezei szegfűgomba (Marasmius oreades), illetve (savanyúbb talajon) a barnatönkű fokhagymagomba (Marasmius scorodonius). A friss, szikkadó trágyadarabokon tűnik fel a hófehér tintagomba (Coprinopsis nivea). A kis, fehér tölcsérgombák (Clitocybe) közül súlyosan mérgező a mezei tölcsérgomba (Clitocybe rivulosa).
Lejtősztyeppek
A tájegységen kevés a lejtősztyepprét (Festucetalia valesiacae); azok is kis foltokban, mozaikosan, a sziklai cserjésekkel, sziklai sztyepperdőkkel, molyhos tölgyesekkel és dzilikát sziklaerdőkkel összefogazódva jelennek meg. feltételezhető, hogy legalább részben a legeltetés hatására, a xerofil tölgyesek helyén fejlődtek ki.
Gyepszintjük többszintes; borítottsága > 70%. Gyepalkotó fajai:
- sziklai csenkesz (Festuca pseudodalmatica),
- vékony csenkesz (Festuca valesiana),
- karcsú fényperje (Koeleria cristata),
- csinos árvalányhaj (Stipa pulcherrima),
- hegyi árvalányhaj (Stipa pentata),
- osztrák ökörfarkkóró (Verbascum austriacum).
- sziklai repcsény (Erysimum crepidifolium) – az országban mindenhol másutt nagyon ritka.
További, jellemző fajok:
- közönséges kakukkfű (Thymus glabrescenas),
- sarlós gamandor (Teucrium chamaedrys),
- homoki pimpó (Potentilla arenaria),
- festő pipitér (Anthemis tinctoria),
- magyar bogáncs (magyar bogáncs),
- kardos peremizs (Inula ensifolia),
- borzas peremizs (Inula hirta),
- juhsóska (Rumex acetosella).
A kései perje (Cleistogenes serotina) főleg a vad zavarta helyeken tűnik fel.
Ritka fajok:
- nagyvirágú fényperje (Koeleria majoriflora),
- harangcsillag (Asyneuma canescens),
- cseplesz lucerna (Medicago prostata).
A szélsőséges sztyepp jellegre utaló, geofiton fajok:
- nyugati csillagvirág (Scilla drunensis),
- epergyöngyike (Muscari botryoides),
- cingár gombafű (Androsace elongata),
- tavaszi ködvirág (Erophila verna),
- sovány veronika (Veronica dillenii),
- ligeti daravirág (Draba nemorosa).
A helyenként feltűnő cserjék közül legjelentősebb a Gizella-rózsa (Rosa elliptica).
A mohaszintben feltűnnek a sziklagyepekre jellemző májmohák:
- Riccia (moha) spp.,
- illatos májmoha (Mannia fragrans),
A lejtősztyeppek gombái
Az alacsony sűrű gyepben tavasszal jelenik meg:
- pusztai kucsmagomba (Morchella steppicola).
Nyár elejétől jellemzőek az apró őzlábgombák:
- fehér őzlábgomba (Lepiota alba) stb.
Ősszel, savanyú talajon terem több nedűgomba, mint például a sáfrányos nedűgomba (Hygrocybe persistens) és az élénkszínű nyirokgomba (Hygrocybe pratensis),
Sziklagyepek vulkáni kőzeteken
1. A bazaltvidéken az erózió mintegy 10 km hosszan alakított ki rendkívül meredek (60–90°-ban dőlő) lejtőket, illetve falakat. Az átlagos falmagasság 10 m körüli. A meredeken lejtő, sziklás térszínt sziklahasadékgyepek (Asplenio septentrionalis–Festucion pallentis) növik be. A gyér növénytakaró leggyakoribb fajai:
- északi fodorka (Asplenium septentrionale),
- sárga kövirózsa (Jovibarba hirta),
- enyves szegfű (Lychnis viscaria),
- kerek levelű harangvirág (Campanula rotundifolia),
- szirti sziklaiternye (Aurinia saxatile),
- prémes gyöngyternye (Melica ciliata).
Szórványosan fordul elő:
- sziklai csenkesz (Festuca pseudodalmatica),
- borsos varjúháj (Sedum acre),
- dunántúli sás (Carex fritschii),
- váltakozó levélkéjű fodorka (Asplenium x alternifolium),
Néhány várrom (somoskői vár, sőregi Bagolyvár) körül a sziklai csenkeszt a deres csenkesz (Festuca pallens) helyettesíti.
A mohaszint főleg az északnak néző falakon fejlett. Jellemző fajai:
- ciprusmoha (Hypnum cupressiforme),
- Homalothecium philippeanum,
- Pohlia drummondi,
- Pohlia nutans,
- Közönséges seprűmoha (Dicranum scoparium),
- Brachythecium velutinum,
- parázsmoha (Ceratodon purpureus).
A hasadékgyepekben rendszeresen feltűnnek mészkerülő lejtősztyepprétek jellemző fajai is, de ezeknél sokkal jellemzőbbek különböző cserje- és félcserjefajok:
- festőrekettye (Geniata tinctoris),
- pillás zanót (Cytisus ciliatus),
- pannon madárbirs (Cotoneaster matrensis),
magoncai, azaz a hasadékgyepek sokkal közelibb kapcsolatban vannak a sziklai cserjésekkel, mint a zárt gyepekkel.
2. Az árnyasabb törmeléklejtőkön, természetes és mesterséges sziklaletöréseken előszeretettel telepszenek meg a párás, hűs levegőt kedvelő növények. Ebben a szilikátsziklabevonat-társulásban (Asplenieta trichomanis) a dús mohaszintből emelkedik ki:
- közönséges édesgyökerű páfrány (Polypodium vulgare),
- hegyesszárnyú édesgyökerű páfrány (Polypodium interjectum),
- hegyi hagyma (Allium senescens),
- nehézszagú gólyaorr (Geranium robertianum),
- hegyi füzike vagy erdei füzike (Epilobium montanum),
- dombi füzike (Epilobium collinum),
- erdei pajzsika (Dryopteris filix-mass),
- szálkás pajzsika (Dryopteris carthusiana),
- széles pajzsika (Dryopteris dilatata).
A sziklafalakon, törmeléklejtőkön gyér cserjeszint is kialakulhat az alábbi növényekből:
- madárbirs (Cotoneaster spp.),
- egres (Ribes spp.),
- berkenye (Sorbus spp.),
- bibircses kecskerágó (Euonymus verrucosus, illetve Euonymus verrucosa).
Sziklagyepek homokkövön
A mésszel cementált homokkő sziklavegetációja igen érdekes: jobban hasonlít a mészköveken és az alföldi meszes homokokon megszokott nyílt, évelő gyepekhez (Festuco-Brometea), mint a szilikátos kőzeteken megszokott vegetációhoz. Ezek a gyepek főleg a délnek–délnyugatnak néző domboldalak ligocén homokkőpadjain az Ipoly és a Sajó között a Heves-Borsodi-dombságon végig általánosak.
Uralkodó fűféléje a deres csenkesz (Festuca pallens); mellette tömeges még:
- közönséges kakukkfű (Thymus glabrescens)
- zászlós csüdfű (Astargalus onobrychis)
- mezei üröm (Artemisia campestris)
- lappangó sás (Carex humilis).
További, jellegzetes fajok:
- naprózsa (Fumana procumbens)
- árlevelű len (Linum tenuifolium)
- patkófű (Hippocrepis comosa)
- hegyi gamandor (Teucrium montanum)
- hegyi ternye (Alyssum montanum ssp. gmelinii)
- homoki vértő (Onosma arenarium)
- kései perje (Cleistogenes serotina)
- csinos árvalányhaj (Stipa pulcherrima)
- szürke gurgolya (Seseli osseum)
Ritkább fajok:
- gomolyos kőhúr (Minuartia glomerata)
- piros pozdor (Scorzonera purpurea)
- kövi fodorka (ASplenium ruta-muraria)
- borzas len (Linum hirsutum)
- homoki habszegfű (Silene conica)
- szürkés ördögszem (Scabiosa canescens)
- buglyos fátyolvirág (Gypsophila paniculata)
A mohaszintben (mint általában a száraz, gyorsan felmelegedő sziklafalakon) főleg a zuzmók tűnnek fel. Jellemző fajaik:
- homokon:
- tarka serlegzuzmó (Cladonia rangiformis)
- magyar tölcsérzuzmó (Cladonia magyarica);
- homokkőpadokon:
- Lecanora muralis
- Physcia caesia
- Caloplaca crenularia;
- a meredek falakon:
- Squamarina cartilaginea
- Toninia sedifolia
- Lepraria incana
- Physcia caesia
- Diploschistes scruposus
- Neofuscelia verruculifera
- Candelariella vitellina
- Tortella spp.
A sziklafalak tövében, a homoklejtőkön zárt gyepek, lejtősztyeppek alakultak ki. Ezek gyepszintjében a föntebb megszokott fajok mellett erőteljesen megjelenik:
- magyar csenkesz (Festuca vaginata),
- élesmosófű (Chrysopogon gryllus),
- hegyi árvalányhaj (Stipa pennata),
- csinos árvalányhaj (Stipa pulcherrima),
- bozontos árvalányhaj (Stipa dasyphylla),
- fenyérfű (Bothriochloa ischaemum),
- kunkorgó árvalányhaj (Stipa capillata),
- szikár habszegfű (Silene otites).
Ritkábban feltűnő, alföldi jellegű fajok:
- kisvirágú habszegfű (Silene borsythenica),
- borzas len (Linum hirsutum).
Kora tavasszal jellegzetes:
- fekete kökörcsin (Pulsatilla pratensis ssp. nigricans),
- leánykökörcsin (Pulsatilla grandis),
- tavaszi hérics (Adonis vernalis),
A sziklagyepek gombái
A sziklagyepekben, sziklabevonat-társaulásokban legfeljebb egyes apró testű gombák élnek meg:
- sárga moha-kígyógomba (Rickenella fibula),
- mohabadargomba (Psilocybe montana) – savanyúbb talajokon,
- porhanyósgomba (Psathyrella spp.) – savanyúbb talajokon.
Gyomnövényzet és kultúrnövényzet
Akácosok
Az akácot (Robinia pseudo-acacia) a 18. században kezdték betelepíteni Amerikából – eleinte a kopárok fásítására és bányafának, később inkább már méhlegelőnek, és így kiterjedt, zárt állományai (Cultura Robiniae) alakultak ki. Ez a rendkívül igénytelen fa szinte bármilyen erdő helyén felnő, de leginkább a zárt tölgyesek helyén érzi jól magát. Agresszív terjeszkedése a térség legkomolyabb környezeti problémája: két-három végvágás elég ahhoz, hogy az egykori lomblevelű erdők helyén tiszta akácosok (Robinieta) cseperedjenek fel. Ezzel erőteljesen átalakulnak a fényviszonyok, drasztikusan csökken az aljnövényzetben a fajok száma – eközben elszaporodnak a nitrogénigényes erdei gyomok és az olyan, tájidegen özöngyomok, mint például a kanadai aranyvessző (Solidago canadensis). Ma már 300 m-es tengerszint feletti magassága alatt gyakorlatilag valamennyi erdő (a fenyvesek és az elhanyagolható kiterjedésű vízparti égeresek és füzesek kivételével) akáccal fertőzött.
Állományaiban gyakran a lombkoronáig felkúszik a komló (Humulus lupulus) és az erdei iszalag (Clematis vitalba).
A cserjeszint jellemző faja a fekete bodza (Sambucus nigra).
A gyepszintben tömeges fajok:
- zamatos turbolya (illatos turbolya, Anthriscus cerefolium),
- vérehulló fecskefű (Chelidonium majus),
- borostyánlevelű veronika (borostyánlevelű veronika),
- ragadós galaj (Galium aparine).
Az üdébb termőhelyeken jól érzi magát néhány páfrányfaj is:
- dárdás vesepáfrány (Polystichum lonchitis),
- erdei pajzsika (Dryopteris filix-mas),
- szálkás pajzsika (Dryopteris carthusiana).
Az akácosok gombái
Az akácosok nitrogéngazdag talaja, amit lassan korhadó avartakaró borít, számos nagygombának kedvez. Igazi hungarikum az akác pikkelyespereszke (Floccularia rickenii), aminek másfajta élőhelye jóformán nincs is. Jóval ritkábban, de a nyárasokban is megjelenik a rózsás cölöppereszke (Leucopaxillus rhodoleucus).
Jellemzőek a csillaggombák:
- szitaszájú csillaggomba (Myriostoma coliforme),
- csészés csillaggomba (Geastrum fornicatum).
Igazán nagyra az akácosban tud nőni a nagy őzlábgomba (Macrolepiota procera), és az óriáspöfeteg (Langermannia gigantea) sem ritka.
Tűlevelű erdők
A kultúerdők másik nagy csoportja a fenyveseké (Cultura Pini) – feltételezik, hogy a tájegység eredeti növénytakarójában tűlevelűek legföljebb szálanként fordultak elő; a nyitvatermők egyetlen, valóban őshonos faja a közönséges boróka (Juniperus communis).
A leggyakrabban ültetett fenyőfajok:
- közönséges lucfenyő (Picea abies),
- erdeifenyő (Pinus silvestris),
- közönséges vörösfenyő (Larix decidua).
Ritkábban fordul elő:
- feketefenyő (Pinus nigra),
- simafenyő (amerikai selyemfenyő, Pinus strobus),
- közönséges duglászfenyő (Pseudotsuga menziesii),
- közönséges jegenyefenyő (Abies alba).
Ezek közül az első négy faj természetesen újul, sőt, még terjeszkedik is.
A fenyvek alatt kevés a naény és savanyú a talaj, ezért az alnövényzet hiányzik vagy csak néhány fajból áll. Az efféle, extrém körülményeket kedvelő fjok:
- szálkás pajzsika (Dryopteris carthusiana),
- széles pajzsika (Dryopteris dilatata),
- karéjos vesepáfrány (Polystichum aculeatum),
- kis körtike (Pyrola minor),
- gyöngyvirágos körtike (Orthilia secunda),
- kétlevelű sarkvirág (Platanthera bifolia),
- fehér madársisak (Cephalanthera damasonium),
- kardos madársisak (Cephalanthera longifolia),
- kapcsos korpafű (Lycopodium clavatum),
közül hazánkban több védett.
Az üdébb állományokban is az erdők szélén is megtelepszik több ritka faj, mint például:
- kárpáti aggófű (Senecio ovatus),
- erdei zsurló (Equisetum silvaticum, Equisetum sylvaticum),
- fehér pimpó (Potentilla alba),
A fenyvesek gombái
A fenyvesekben többnyire gyökérkapcsolt, kimondottan erre a környezetre jellemző gombákat találunk, és egyesek már tavasszal megjelennek.
A kéttűs fenyők alatt terem a barna gyűrűstinóru (Suillus luteus). Ugyancsak tavasszal jelenik meg, de az első fagyokig kitart a szemcsésnyelű fenyőtinóru (Suillus granulatus). Tavaszi faj még a enyhe tobozfülőke (Strobilurus stephanocystis) – mint neve is mutatja, ez a korhadó tobozokon él. Hasonlóképp tobozokon, de ősszel terem a derestönkű fenyőfülőke (Baeospora myosura).
Nyári-Őszi fajok:
- duzzadttönkű tölcsérgomba (Ampulloclitocybe clavipes),
- fenyvescsiperke (Agaricus silvaticus).
Ősszel bújnak elő a zöldülőtejű tejelőgombák (Lactarius spp.), amelyek közül legjelentősebb az ízletes rizike (Lactarius deliciosus). További, őszi gombák:
- fagyálló csigagomba (Hygrophorus hypothejus),
- rózsaszínű kígyógomba (Mycena rosea) – seregesen terem,
- lila pereszke (Lepista nuda) – boszorkánykörökben terem.
Vágásnövényzet
A tarvágás, lékvágás, illetve egyéb véghasználat után az erdő helyén a természetes okok (széldöntés, hónyomás, földcsuszamlás stb.) hatására kialakuló erdei lékek vegetációjához (Epilobetia angustifolii) igen hasonló növényzet telepszik meg.
Az árnyas, üde erdők jellemző vágásnövényei:
- bodza (Sambucus spp.),
- szeder (Rubus spp.),
- erdei deréce (Epilobium dodonaei, régebben Chamaenerion angustifolium),
- fodros bogáncs (Carduus crispus),
- erdei nenyúljhozzám (Impatiens noli-tangere),
- görcsös görvélyfű (Scrophularia nodosa),
- közönséges aranka (Cuscuta europaea) és a különféle
- páfrányok.
Bükkösök helyén gyakran tűnik fel:
- nadragulya (Atropa bella-donna),
- nagy csalán (Urtica dioica),
- fürtös bodza (Sambucus racemosa) – a magasabb régiókban.
A pionír fafajokat:
- kecskefűz (Salix capraea),
- rezgő nyár (Populus tremula),
- közönséges nyír (Betula pendula)
a felcseperedő klimaxfajok előbb-utóbb elnyomják.
A félüde termőhelyekre jellemző:
- ligeti perje (Poa nemoralis),
- molyhos szeder (Rubus canascens),
- sárga gyűszűvirág (Digitalis grandiflora),
- pelyhes kenderkefű (Galeopsis pubescens),
- borsfű (Clinopodium vulgare),
- erdei szamóca (Fragaria vesca),
- siskanádtippan (Calamagrostis epigeios),
- édeslevelű csüdfű (Cucubalus baccifer).
A száraz termőhelyek jellegzetes, gyakori vágásnövényei:
- bársonyos kakukkszegfű (Lychnis coronaria),
- parlagi rózsa (Rosa gallica),
- csattogó szamóca (Fragaria viridis).
A vágásnövényzet gombái
A sok szerves anyagot tartalmazó talajt kedveli:
- szemcsés aranygomba (Phaeolepiota aurea),
- tintagomba (Coprinus spp.),
- lila őzlábgomba (Lepiota lilacea),
- selymes susulyka (Inocybe geophylla) – boszorkánykörökben,
- könnyező szálkásgomba (Lacrymaria lacrymabunda) – boszorkánykörökben vagy ördögszántásokban.
Romterületek növényei
Romterületeknek azokat a mesterségesen kialakított felületeket (szemétdombok stb.) nevezzük, amelyeken a szukcesszió még csak első fázisában, a rövid életű, sok magot érlelő pionír fajok betelepülésénél tart – ha az ilyen felületeket nem bolygatják tovább, ezeket hamarosan kiszorítják a két- és többnyári fajok. A romterületek életlehetőségeihez már az emberi történelem hajnalán számos növény alkalmazkodott, mint például:
- nagy csalán (Urtica dioica),
- vérehulló fecskefű (Chelidonium majus),
- egérárpa (Hordeum murinum),
További, gyakori egyéves fajok:
- meddő rozsnok (Bromus sterilis),
- fedélrozsnok (Bromus tectorum),
- sebforrasztófű (Descurainia sophia),
- kanadai aranyvessző (Erigerion canadensis),
- keszeg saláta (Lactuca serriola),
- papsajtmályva (Malva neglecta),
- bojtorján szerbtövis (Xanthium strumarium),
- iva (Iva xanthifolia),
- csillagpázsit (Cynodon dactylon).
A két- és többéves fajok közül jellegzetesen romtalajokon jelenik meg:
- fekete üröm (Artemisia vulgaris),
- lándzsás aszat (Cirsium vulgare),
- réti lórom (Rumex obtusifolius),
- molyhos ökörfarkkóró (Verbascum thapsus),
- hamuka (Berteroa incana),
- parlagi ligetszépe (Oenothera biennis),
- vadrezeda (Reseda lutea),
- szamárbogáncs (Onopordum acanthium),
- csattanó maszlag (Datura stramonium),
- szúrós gyöngyajak (Leonurus cardiaca),
- pókhálós bojtorján (Arctium tomentosum),
- közönséges bojtorján (Arctium lappa),
- gilisztaűző varádics (Tanacetum vulgare).
A romterületek gombái:
- tavaszi rétgomba (Agrocybe praecox),
- sárga harmatgomba (Stropharia coronilla), és olyan, nitrogénjelző fajok, mint a
- gyapjas tintagomba (Coprinus comatus),
- kemény hasadtpöfeteg (Mycenastrum corium).
Szántóterületek növényei
Salgótarján és Fülek környékén a 20. század közepéig folyt nagyobb területen szántóföldi növénytermesztés, és jelentősen átalakította a táj képét. A szántóföldeken fejlődő gyomnövényzetben (Violenea arvensis) egyaránt jelen vannak a növénytermesztés kezdete óta ahhoz alkalmazkodott, ún. archeofiton fajok és azok (neofiton fajok), amelyek Amerikából kerültek át kontinensünkre. Az iparszerű földművelés kezdete előtt különösen a szántók szélén nőtt sokféle gyom; azóta ezek az elhanyagoltabb, illetve kisebb parcellák szegélyeire szorultak vissza. Jellemző szántóföldi gyomok:
- nyári hérics (Adonis aestivalis),
- búzavirág (Centaurea cyanea),
- konkoly (Agrostemma githago),
- vetési boglárka (Ranunculus arvensis),
- borzas lednek (Lathyrus hirsutus).
- pipacs (Papaver rhoeas),
- tarlóvirág (Stachys annua),
- vadrepce (Sinapis arvensis),
- gumós lednek (Lathyrus tuberosus),
- mezei szarkaláb (Consolida regalis),
- sebforrasztófű (Descurainia sophia),
Savanyú talajon, szórványosan jelenik meg:
- egynyári szikárka (Scleranthus annuus),
- közönséges szélfű (Apera scipa-venti),
- vékony egércsenkesz (Vulpia myuros),
- mezei csibehúr (Spergula arvensis).
Kapás kultúrákban (kukorica, napraforgó) gyakori fajok:
- közönséges kakaslábfű (Echinochloa crus-galli),
- fakó muhar (Setaria pumila),
- zöldes muhar (Setaria viridis),
- baracklevelű keserűfű (Persicaria maculosa),
- lapulevelű keserűfű (Persicaria lapathifolia).
Ugyanezen táblákban, de csak szórványosan jelenik meg:
- csattanó maszlag (Datura stramonium),
- termesztett köles (Panicum miliaceum),
- varjúmák (Hibiscus trionum),
- cseplesz (Kickxia elatine),
- kétszínű tátika (Kickxia spuria).
A vegyszerek hatására egyes fajok:
- mezei katicavirág (Nigella arvensis),
már teljesen kiszorultak a szántóföldekről a mezsgyékre, illetve az eredeti, mediterrán termőhelyükre hasonlító, bolygatott száraz gyepekbe:
- tüskés ördögbocskor (Caucalis platycarpos),
- kalincaínfű (Ajuga chamaepytis).
Egyes, az alföldi, laza talajú kapás kultúrákra jellemző fajok:
- királydinnye (Tribulus terrestris),
- foltos kutyatej (Chamaesyce maculata),
- pirók ujjasmuhar (Digitaria sanguinalis),
- kis tőtippan (Eragrostis minor)
a településeken az utak kőburkolatainak repedéseiben, valamint a vasúti sínek mentén terjednek.
A belvizes szántókon mindmáig fennmaradt fajok:
- iszaplakó egérfű (Myosurus minimus),
- tócsahúr (Peplis portula),
- centike (Centunculus minus, a Matricum flóravidéken nagyon ritka),
- alacsony füzény) Lythrum hyssopifolia, helyenként tömeges),
- iszapgyopár (Gnaphalium uliginosum, helyenként tömeges),
- varangyszittyó (Juncus bufonius, helyenként tömeges),
- csinos ezerjófű (Centaurium pulchellum, szórványos,
- barna palka (Cyperus fuscus, szórványos),
Az 1980-as évek végén jelent meg a parlagfű (Ambrosia artemisiifolia),
A szántóterületek gombái
A szántókon gyakori nagygombák:
- ragadós bocskorosgomba (Volvariella gloiocephala) és a
- kerti rétgomba (Agrocybe dura).
Erősen trágyás talajon tavasztól őszig tömegesen nő a ráncos tintagomba (Coprinopsis atramentaria).
Gyümölcsösök és szőlők
A gyümölcsösök növényzete alkalmazkodott ahhoz, hogy a fák alatt évente egyszer-kétszer lekaszálják a füvet, ezért az aljnövényzetben többnyire a kaszáló, illetve legelők fajait találjuk meg. A szőlőkre a szántóterületek növényeihez hasonlóan a kapálást tűrő fajok jellemzőek, mint például:
- kicsiny gombvirág (Galinsoga parviflora),
- pásztortáska (Capsella bursa-pastoris),
- tavaszi ködvirág (Erophila verna),
- olocsán (Holosteum umbelatum),
A hagyományosan művelt szőlőkben továbbélnek egyes ritka védett növényfajok:
- borzas len (Linum hirsutum és Linum hirsutum glabrescens),
- kereklevelű buvákfű (Bupleurum rotundifolium),
- hosszúlevelű árvalányhaj (Stipa tirsa) – a Fülek melletti Vörös-kő hegyen.
A gyümölcsösök és szőlők gombái:
- borzastönkű fülőke (Gymnopus hariolorum),
- sárguló csiperke (Agaricus xanthodermus).
A taplók közül a
- sárga gévagomba (Laetiphorus sulphureus) és a
- szilvafatapló (Phellinus tuberculosus)
inkább az idősebb ültetvényeket pusztítja.
Útszéli, taposott gyomnövényzet
A taposott gyomnövényzet leginkább az állatok ivóhelyeihez vezető csapásokon és a településekhez közel, a gyalogutakon alakul ki, és a taposás roncsoló hatásához leginkább alkalmazkodott fajokból áll:
- angolperje (Lolium perenne),
- nagy útifű (Plantago major),
- madárkeserűfű (Polyganum aviculare),
- egynyári perje (Poa annua),
- fehérhere (Trifolium repens),
- sugártalan székfű (Matricaria discoidea),
- katángkóró (Cichorium intybus),
- libapimpó (Potentilla anserina).
Sajátos életközösségek alakulnak ki a vasutak töltésein. Ezekben a taposást tűrő fajok mellett megjelenik számos egyéb növény is:
- orvosi somkóró (Melilotus officinalis),
- fehér somkóró (Melilotus albus),
- csillagpázsit (Cynodon dactylon),
- közönséges kígyószisz (Echium vulgare),
- kövér porcsin (Portulaca oleracea),
- kanadai betyárkóró (Conyza canadensis),
- hamuka (Berteroa incana),
- vadrezeda (Reseda lutea),
- parlagi ligetszépe (Oenothera biennis),
- szőrös disznóparéj (Amaranthus retroflexus),
- fedélrozsnok (Bromus tectorum),
- egérárpa (Hordeum murinum),
- nád (Phragmites australis),
Források
- Kiss G. et al. (szerk.): A Karancs–Medves és a Cseres-hegység Tájvédelmi Körzet Nógrád és Gömör határán. Bükki Nemzeti Park Igazgatóság Eger, 2007.