Kemény Zsigmond
Kemény Zsigmond | |
![]() | |
Barabás Miklós festménye (1876) | |
Élete | |
Született | 1814. június 12. Alvinc |
Elhunyt | 1875. december 22. (61 évesen) Pusztakamarás |
Nemzetiség | magyar |
Szülei | Kemény Sámuel Csóka Rozália |
Pályafutása | |
Jellemző műfaj(ok) | regény |
Irodalmi irányzat | romantika |
Első műve | Izabella királyné és a remete (1837–1838) |
Fontosabb művei | Gyulai Pál (1847), Özvegy és leánya (1855) Zord idő (1858) A rajongók (1858–1859) |
![]() | |
Kemény Zsigmond aláírása | |
![]() A Wikimédia Commons tartalmaz Kemény Zsigmond témájú médiaállományokat. |
Magyargyerőmonostori báró Kemény Zsigmond (Alvinc, 1814. június 12. – Pusztakamarás, 1875. december 22.) magyar író, publicista, politikus. A magyar romantikus regényirodalom Jókai Mór melletti legnagyobb alakja. 1867-től haláláig a Kisfaludy Társaság második elnöke.
Élete
[szerkesztés]Családja és ifjúkora
[szerkesztés]Édesapja, Kemény Sámuel (1758–1823. december)[1] nagymúltú erdélyi családból származó birtokos második házasságából született, édesanyja Csóka Rozália (1780–1855) volt. 1820-ban betegeskedése miatt levegőváltozásra Zalatnára küldték, ahol 1823-ig nagybátyjánál, ikafalvi Barók Dániel bányatörvényszéki elnöknél lakott, és az ottani római katolikus elemi iskolába járt. Édesapja 1823-ban bekövetkezett halála után az első házasságból származó gyermekek pert indítottak az özvegy édesanya ellen; az 1827-ig tartó, botrányokkal kísért per – melynek során édesanyját karhatalommal lakoltatták ki Pusztakamarásról, ahova a zaklatások elől költözött – beárnyékolta a születésétől fogva melankolikus gyermek kedélyét.[2]
1823-ban felvették a nagyenyedi kollégium harmadik osztályába. Eleinte a család hagyományainak megfelelően nem a kollégiumban, hanem rokonainál a Kemény-kastélyban lakott, de miután megromlott velük viszonya, 1826–27 körül annak ellenére átköltözött a bentlakásba, hogy ennek anyagi fedezetét édesanyja elég nehezen tudta előteremteni. Tizenegy évet töltött Nagyenyeden: hét évig a gimnáziumban, majd két-két évig bölcsészetet illetve jogot tanult. Az alsóbb osztályokból a klasszikus irodalom alapos ismeretét és nyelvtudását vitte magával; felsőbb tanulmányai során nagy hatással voltak rá az őt írói pályára buzdító Szász Károly, illetve a bölcseletet előadó Köteles Sámuel. Egy fegyelmi ügyet követően 1834 kora tavaszán félbehagyta tanulmányait, és Kolozsvárra költözött.[3]
Az 1848-as forradalom előtt
[szerkesztés]1834–35-ben hallgatóként részt vett a kolozsvári országgyűlésen, és annak Alsó-Fehér megyei közgyűlésein. Kolozsváron 1835 elején barátságot kötött Wesselényi Miklóssal, Kovács Lajossal, Bölöni Farkas Sándorral és Szentiváni Mihállyal. Miután az országgyűlést 1835. február 6-án katonai erővel feloszlatták, és az ellenzéki vezetők ellen per indult, 1835 tavaszán Kapudra költözött édesanyjához, és itt 1837 elejéig vezette a gazdaságot. Emellett irodalmi, történelmi és jogi tanulmányokkal foglalkozott; ekkor született Históriai töredék című tanulmánya (1835–1836), és itt kezdte el írni Izabella királyné és a remete című első regényét is.[4]
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/f/f8/Kem%C3%A9ny_-_Zeyk_udvarh%C3%A1z.tif/lossy-page1-263px-Kem%C3%A9ny_-_Zeyk_udvarh%C3%A1z.tif.jpg)
1837-ben a marosvásárhelyi királyi táblánál kancellistaként végzett joggyakorlatot, egyben Dósa Elek jogi előadásait hallgatta. Első cikkei 1837 decemberében jelentek meg a Nemzeti Társalkodóban Gondolatok illetve Két levél a bajviadalról címmel. Gyakori vendég volt báró Kemény Pálnál Malomfalván, ahol beleszeretett Kemény Pólikába, a lány azonban nem viszonozta érzelmeit. Kemény Zsigmond 1838 májusában ügyvédi vizsgát akart tenni, de a királyi tábla elnöke ragaszkodott az előírt két évnyi gyakorlathoz, és nem engedte vizsgázni. Ezt követően folyamodott a kolozsvári főkormányszékhez írnoki állásra, ahol aztán június 20-án esküdt fel. Történelmi érdeklődéséhez számos anyagot talált a levéltárban, a város irodalmi és színházi élete is élményt nyújtott számára, de maga a hivatali munka és karrierlehetőség nem elégítette ki. Terveire, hogy Bécsbe költözik, valószínűleg döntő hatást gyakorolt az a hír, hogy Kemény Póli eljegyezte magát Gyárfás Domokossal. 1839–1840 között a bécsi egyetemen beiratkozás nélkül orvostudományi előadásokat hallgatott. Bécsben megismerkedett a kortárs francia és német irodalommal, folytatta Kapudon elkezdett regényének írását, és behatóan tanulmányozta Goethe és Schiller életművét.[5]
1840 őszén tért vissza Kolozsvárra, ahol 1841–től az Erdélyi Híradó, az erdélyi alkotmányos ellenzék lapjának munkatársa lett. Ezzel párhuzamosan részt vett a kor politikai mozgalmaiban is; szónokként nem aratott sikert, de a párttanácskozásokon jelentős befolyásra tett szert. Irodalmi tevékenységét éjszakánként folytatta; 1841-ben kezdte el Balassa Bálint című regényét, melynek kézirata nem maradt fenn, 1842-ben pedig Élet és ábránd című regényét. 1842. január 1-től ez Erdélyi Híradó szerkesztője lett Kovács Lajossal; meghonosítva a vezércikk műfaját, kifejtette az erdélyi liberális reform elvi alapjait. Reformprogramjának elemei a jobbágyok terheinek fokozatos megszüntetése, az adórendszer reformja, modern polgári jogrend bevezetése, közigazgatási reform, sajtószabadság; a magyar nyelv államnyelvként való elismertetése, toleráns nemzetiségi politika és unió voltak. A lap ellen 1843. júniusban hivatalos vizsgálat indult, ezért Kemény és Kovács visszaléptek a szerkesztéstől. 1843 júliusa és novembere között Korteskedés és ellenszerei[* 1] című röpiratán dolgozott, amelynek azonban csak első két része jelent meg. A röpirat, amelyben a megyerendszer megtartása, de a választási rendszer reformja mellett érvelt, vegyes fogadtatásra talált: a Pesti Hírlapban Kazinczy Gábor támadta, saját pártja sem volt elégedett vele, ugyanakkor az írás felkeltette Széchenyi István érdeklődését a szerző iránt, és a Magyar Tudományos Akadémia 1843. október 7-én levelező tagjává választotta. [6] 1843 második felétől gróf Wass Györgyné kolozsvári házát látogatta, ahol kölcsönösen megszerették egymást Wass Ottíliával; a lány anyja azonban nem járult hozzá házasságukhoz, így a kapcsolat megszakadt.[* 2][7]
A politika területén szerzett tapasztalatait írta le 1844-1845-ben A hírlapszerkesztő naplója című regényében, amely befejezetlen maradt. 1845 januártól kezdve tervezte, hogy Pestre költözik; közben elkezde első nagy regényét, a Gyulai Pált, amely aztán 1847-ben jelent meg. 1846-ban Magyarországra utazott, és a politikai és irodalmi élet számos jelentős személyiségével találkozott. Kossuth eszméitől idegenkedett, Széchenyiről viszont az volt a véleménye, hogy „ő a legirtóztatóbb zsarnok és a legkellemesebb ember;” a legközelebb a centralisták álltak hozzá. Széchenyi szerkesztőnek hívta,[* 3] de ez ellenkezett volna elveivel, így 1846. novemberétől a Pesti Hírlapba írt cikkeket. 1847 elején Pestre költözött; az újságírás azonban annyira megterhelte idegrendszerét, hogy ősszel Velencébe utazott pihenni. Olaszországi élményeit utóbb A szív örvényei és Férj és nő című regényeiben használta fel.[8]
Az 1848–49-es forradalom és szabadságharc alatt
[szerkesztés]Noha 1848 elején még a centralistákkal együtt Széchenyivel akart összefogni Kossuth megbuktatására, március 3-án azonban már a „Pesti Hírlap tanainak apostola“-ként méltatta Kossuthot. A márciusi törvényeket helyénvalónak találta, de félt a forradalom következményeitől; ez a kétféle hozzáállás jellemezte egész 1848-as tevékenységét. Május 16-tól Csengery Antallal együtt szerkesztette a Pesti Hírlapot, melyben kiállt a Batthyány-kormány mellett, és rendszeresen cikkezett a radikálisok ellen. 1848. június 22-én Kővárvidék remetei kerületének képviselője lett, de a parlamenti munkában kevésbé vett részt. 1848 őszétől a Békepárt törekvéseivel rokonszenvezett az egyre inkább balra tolódó Kossuth ellenében. December 31-én Csengeryvel együtt visszavonult a Pesti Hírlap szerkesztésétől.[9] Az országgyűlés 1849. április 13-i zárt ülésén többek mellett ő is ellenezte a függetlenségi nyilatkozat azonnali kibocsátását. Részt vett a Madarász László elleni szervezkedésben, és a Szemere-kormányt támogatta. Május 9-én Szemere belügyminisztériumi tanácsossá nevezte ki. Júniusban követte a kormányt Szegedre és Aradra.[10]
Világostól a kiegyezésig
[szerkesztés]A világosi fegyverletétel után egy ideig Szatmár megyében bujdosott, majd decemberben a kormány felszólítására jelentkezett a haditörvényszék előtt.[* 4] Lojális magatartását Széchenyi titkára, Tasner Antal igazolta. 1850 júliusában végül felmentették.[11]
Utolsó évei és halála
[szerkesztés]Életének utolsó része részletesen le van írva R. Berde Mária: Hajnal emberei c. regényének végén. A forrás hiteles, kortárstól (Berdéné Weress Mari) származik.
Munkássága
[szerkesztés]Regényei és elbeszélései
[szerkesztés]Tanulmányai
[szerkesztés]Publicisztikája
[szerkesztés]Életében megjelent kötetei
[szerkesztés]Az adatok a mokka.hu adatbázisból származnak
- Korteskedés és ellenszerei. Kolozsvár: Királyi Lyceum-nyomda. 1843-44
- Gyulai Pál. Pest: Hartleben, 1847
- Forradalom után. Pest: Heckenast, 1850
- Még egy szó a forradalom után. Pest: Heckenast, 1851
- Férj és nő. Pest: Szilágyi, Emich és Eisenfels, 1852
- Ködképek a kedély láthatárán. Pest: Emich, 1853
- Szerelem és hiúság. Pest: [?], 1854
- A szív örvényei; Erény és illem. Pest: Emich, 1854
- Özvegy és leánya. Pest: Emich, 1855–1857
- Zord idő. Pest: Pfeifer, 1858
- A rajongók. Pest: Pfeifer, 1858–1859
- Az Unio-törvényekről. Pest: Emich, 1861
- Tanulmányai. Pest: Ráth, 1870
Egyéb szépirodalmi művei és tanulmányai
[szerkesztés]Csak az első, jellemzően folyóiratbeli megjelenés szerepel a listában, Szinnyei alapján.[12]
- A mohácsi veszedelem okairól (Nemzeti Társalkodó, 1838)
- Károlyfehérvár. (Athenaeum, 1839)
- Izabella királyné és a remete. (regényrészlet, Athenaeum, 1840)
- Néhány szó Szatmármegyéről a maga idejében. (Nemzeti Társalkodó, 1841)
- Élet és ábránd. (regényrészlet, Honderű, 1844)
- A két Wesselényi, Széchenyi István. (Csengery M.: Statusférfiak és Szónokok Könyve, 1851)
- Két boldog. (beszély, Budapesti Viszhang, 1852)
- Visszaemlékezések. (novellaciklus, Budapesti Viszhang, 1852)
- Élet és irodalom. (Pesti Napló, 1852–1853)
- Az Ujabb Nemzeti Könyvtár iránt. (Pesti Napló, 1853)
- Eszmék a regény és dráma körül. (Szépirodalmi Lapok, 1853)
- Alhikmet a vén törpe. (beszély, Szépirodalmi Lapok, 1853)
- Egy kaland a Missouri mellől. (Délibáb, 1853)
- Szellemi tér. (Pesti Napló, 1853)
- Deborah. (novella, Budapesti Hírlap, 1855)
- Buda első gyásznapja. (Szépirodalmi Figyelő, 1861)
Fordításban megjelent kötetei
[szerkesztés]Az adatok a mokka.hu és worldcat.org adatbázisokból származnak
- (németül) Rauhe Zeiten. Pest: Emich. 1859. Ford. Otto Veber
- (németül) Rauhe Zeiten. Zürich: Magazin. 1867. Ford. Theodor Opitz
- (németül) Zwei Glückliche. Pancsova: Wittigschlager. 1877. Ford. A.H.
- (románul) Văduva şi fiica ei. Bucureşti: Kriterion. 1980. Ford. Livia Bacâru
- (eszperantóul) Vidvino kaj ŝia filino. Budapest: Hungara Esperanto-Asocio. 2014. Ford. Horváth József.
Irodalomtörténeti- és kritikai méltatása
[szerkesztés]A kolozsvári Ellenzék című napilap 1923-ban emlékszámot adott ki, benne Kemény Zsigmond a történelmi regényről írt esszéjének egy részletével s György Lajos átfogó Kemény-tanulmányával. E számban Csűry Bálint a Ködképek a kedély láthatárán című társadalmi regény egyik alakjának forrását tárta fel, Bitay Árpád Kemény zalatnai iskoláséveit nyomozta ki, Papp Ferenc Kemény első szerelméről, Wass Otíliáról közölt tanulmányt.[13]
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/d/da/Kem%C3%A9ny_Zsigmond_%C3%ADr%C3%B3.jpg/265px-Kem%C3%A9ny_Zsigmond_%C3%ADr%C3%B3.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/b/b0/Relief_to_Zsigmond_Kem%C3%A9ny_in_the_Szeged_Pantheon_with_his_coat_of_arms.jpg/220px-Relief_to_Zsigmond_Kem%C3%A9ny_in_the_Szeged_Pantheon_with_his_coat_of_arms.jpg)
A félszázados halál-évforduló alkalmából Jancsó Béla Zsigmond báró című tanulmányában Széchenyi és Kossuth közé emelte „a tömeglélek realitását látó ész és az aggódó lelkiismeret” íróját (Nyugat, Budapest, 1926/2), s egy következő írásában (Erdélyi Helikon, 1930/2) visszautasította Kemény kortársainak kívülről alkotott hamis képét, újraértékelést sürgetve.[13]
Makkai Sándor már 1925-ben tartott egy előadást Kemény lelke címmel (melyet utóbb az Ellenzék közölt, 1925/85), a Zord idő-t elemezte a Nyugatban (1932/II. 35–46.), majd Erdélyi szemmel című kötetében (Kolozsvár, 1932) régebbi tanulmányait újraközölve a tragikus költőt láttatta, aki korának és saját magának ellentmondásaival szemben a nagyság önnevelő iskoláját vívta. Szellemtudományi felfogásából kiindulva Makkai a magyar lélek nagy önleleplezését, bűnbánatát érzi aktuálisnak a Zord idő olvastára, szerinte Kemény „változó körülmények és külsőségek között változatlanul hirdeti az ítéletet a bűn felett és az új életet annak, ami érdemes is, képes is élni egy nemzet jellemében”. Ezt a gondolatmenetet folytatta Szemlér Ferenc Kemény-tanulmánya az Erdélyi Helikonban (1935/5), azzal jellemezve Erdély történelmi regényíróját, hogy „viharos korának nyugtalanságai révén érthette meg az elmúlt viharos korok lelkét.” Jellemzőnek tekintette, hogy az író nemcsak a feudális múlt embertelenségeivel fordult szembe, hanem a magyar polgáriasodás nacionalista kizárólagossági törekvésével is: „vezető eszméi között előkelő helyet foglalt el az a követelés, hogy a nemzetiségek jogos követeléseit teljesíteni kell”.[13]
A kutatásnak egy váratlan irodalomtörténeti esemény adott lendületet. Árvay József ugyanis a sepsiszentgyörgyi Állami Levéltárban megtalálta Kemény Zsigmond valamikor a Kemény Zsigmond Társaságnak adományozott, de később eltűntnek hitt 1846-os naplóját, s ez előbb Benkő Samu gondozásában az Igaz Szóban (1964/11), majd ugyancsak az ő bevezető tanulmányával és jegyzeteivel Kemény Zsigmond naplója cím alatt külön kötetben is megjelent (1966).[13]
Benkő Samu további tanulmányai közül az első A fiatal Kemény Zsigmond és a közügyek címmel (Korunk, 1964/12) a reformkor erdélyi hírlapíróját mutatta be, aki az Erdélyi Híradó útján úgy akarja befolyásolni a közvéleményt, hogy az ne sérelmi politikával és ne akadémikus vitákkal, hanem a haladó eszmék és a gyakorlati politika összefüggésében keresse az igazság érvényesülését. A Kemény Zsigmond fiatalkori közírásainak eszmetörténetéhez című második Benkő-tanulmány (Korunk, 1965/1) szerint Kemény a társadalmi tennivalók kérdésében az előtte járó nemzedékekkel szemben nem a jogtudománynak, nem is a bölcseletnek, hanem a közgazdaságtannak juttatta az elsődleges szerepet. A tanulmány párhuzamot vont Kemény és román szellemi rokona, George Bariț között, hangsúlyozva, hogy mindketten „elutasítják a nemzeti gyűlölséget, és a jogegyenlőség gondolatának hódolnak”. A megtalált Kemény-naplót bevezető harmadik Benkő-tanulmány széles történelmi korrajzot adott, s Köteles Sámuel etikai humanizmusának, valamint a polihisztor Szász Károly pedagógiai optimizmusának hatását és folytatódását mutatta ki tanítványuk, Kemény Zsigmond gondolati fejlődésében.[13]
Az író halálának 100. évfordulójának évében az Utunk Benkő Samu Kemény Zsigmond műveltsége című tanulmányával jelent meg (1975/50), az Igaz Szó hasábjain Benkő Korigény és erkölcsi parancs címmel Keménynek a nemzetiségi kérdésről írt cikkeit elevenítette fel, míg Vita Zsigmond ugyanitt Keménynek a nagyenyedi kollégiumban töltött diákéveiről adott pontos képet (1975/12). A Nyelv- és Irodalomtudományi Közlemények két részben közölte Katona Ádám értekezését Kemény töredékben maradt első regényéről, melyet hol Martinuzzi, hol Izabella és a remete címen ismer az irodalomtörténet (1973/1 és 1975/1).[13]
Katona Ádám a pályakezdő Kemény Zsigmond eszmerendszeréről írt tanulmányt (Korunk, 1976/1–2), melyben elmélyítette ismereteinket mindarról, amit Kemény nagyenyedi diák korában professzorának, Szász Károlynak köszönhetett. A csalódások lépcsőfokán egyre lejjebb című dolgozatában (Irodalomtörténet, Budapest, 1977/2) arra a lelki válságra mutatott rá, mely nemcsak a hatalmi erőszakkal szétkergetett 1834–35-ös erdélyi diéta, hanem az ellenzéken belül támadt torzsalkodás következtében is a reálpolitika felé szabta meg Kemény Zsigmond útját.[13]
1978-ban a Dacia Könyvkiadó Veress Dánielnak Szerettem a sötétet és szélzúgást című kismonográfiáját adta ki.[13]
Személyisége
[szerkesztés]Emlékezete
[szerkesztés]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/hu/thumb/0/04/Kem%C3%A9ny_Zsigmond_%281814_-_1875%29.jpg/220px-Kem%C3%A9ny_Zsigmond_%281814_-_1875%29.jpg)
Életműve iránti tiszteletből vette fel nevét egy évvel halála után a Tolnai Lajos alapította marosvásárhelyi Kemény Zsigmond Társaság. A Kisfaludy Társaságban Szász Károly mondott felette emlékbeszédet 1877. február 11-én, a Magyar Tudományos Akadémiában pedig Gyulai Pál 1879. május 27-én. Gyulai 1889-verset is írt Báró Kemény Zsigmond sírjánál címmel. Születésének századik évfordulóján, 1914-ben Marosvásárhelyen emlékünnepélyt rendeztek. A kolozsvári Ellenzék 1923/245-ös számában közölte Berde Mária A pusztakamarási sír című megemlékezését. Dóczyné Berde Amál a Zord idő-ből dramatizált Bujdosó királyasszony című színművét a Kemény Zsigmond Társaság mutatta be 1929-es jubileumi ünnepségén, ugyanitt Tabéry Géza előadta Zord idő című versét.[14]
A 150. születési évfordulón Sütő András pusztakamarási emlékeiből idézte fel Kemény Zsigmond ott töltött utolsó esztendeinek szájról szájra szállt családi emlékeit; ő maga „Zsiga báró ledőlt sírkövén üldögélve” vette számba az utókor tartozásait. Élet és ábránd című írásával (Igaz Szó, 1964/9) már e tartozásokból rótt le valamit. Az egykori szombatosok falujából való Bözödi György is személyi emlékeiből indult ki megemlékezésében (A "rajongók" földjén. Igaz Szó, 1964/11).[13]
Az író halálának 100. évfordulója alkalmából a Kriterion Könyvkiadó 1972-ben jelentette meg a Magyar Klasszikusok sorozatban az Özvegy és leánya című regényt, majd ugyanebben a sorozatban az 1975-ös évfordulóra a Zord idő is a közönség kezébe jutott. A következő években Csávossy György hasonló címmel dramatizálta Kemény Zsigmond Özvegy és leánya című regényét; ezt a kolozsvári Állami Magyar Színház mutatta be. 1978-ban a sepsiszentgyörgyi Állami Magyar Színház Veress Dániel Örvényben című Kemény Zsigmondról szóló lélektani drámáját adta elő.[13]
Barabás Miklós egykorú festményét Kemény Zsigmondról a kolozsvári Művészeti Múzeum őrzi. Az író arcvonásait korunkban Cseh Gusztáv grafikája örökítette meg.[* 5][13]
2016-ban a kolozsvári Helikon folyóirat irodalmi díjat alapított Kemény Zsigmond-díj néven.[15]
Származása
[szerkesztés]
|
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/e/e7/Kem%C3%A9ny_Zsigmond_s%C3%ADreml%C3%A9ke.jpg/200px-Kem%C3%A9ny_Zsigmond_s%C3%ADreml%C3%A9ke.jpg)
Megjegyzések
[szerkesztés]- ↑ Eredeti címe: Nézetek Nemzeti Kórállapotunkról és Gyógyszereiről. Lásd György 1930.
- ↑ A kolozsvári szerelem történetének egyes részleteit utóbb az Élet és ábránd illetve A szív örvényei című regényeiben rajzolta meg. Lásd Papp 1927: 8. o.
- ↑ Széchenyi 1846-ban egy középpárt létrehozására törekedett, és Jelenkor című lapját Független címen ennek szolgálatába állítani; lásd Gábori Kovács 2015: 518. o.
- ↑ Védekezésül 1850 elején emlékiratot írt a Békepártról, amelyet 1883-ban Beksics Gusztáv adott ki; lásd Papp 1927: 19. o.
- ↑ Albumban posztumusz jelent meg: Cseh Gusztáv: Hatvan fő ember. Debrecen, 1988.
Hivatkozások
[szerkesztés]- ↑ Barla 1975 : 613. o.
- ↑ Papp 1927 : 4. o.; Sőtér 1964 : 243. o.; Barla 1975 : 609. és 613–614. o.
- ↑ Papp 1927 : 4–5. o.; Sőtér 1964 : 243. o.; Barla 1975 : 612., 615–616. és 621. o.
- ↑ Papp 1927 : 5–6. o.; Sőtér 1964 : 244. o.
- ↑ Pais 1911 : 328. o.; Papp 1914 : 132., 134., 138–140. o.; Papp 1927 : 6–7. o.; Sőtér 1964 : 244. o.
- ↑ Pais 1913 : 521–523. és 526–527. o.; Sőtér 1964 : 244–245. o.; Szabolcsi 1985 : I. 663. o.; Gábori Kovács 2015 : 502–503. és 507–508 o.
- ↑ Papp 1927 : 8. o.; Sőtér 1964 : 245. o.
- ↑ Szinnyei 1897 ; Papp 1927 : 9. o.; Sőtér 1964 : 245. o.; Szabolcsi 1985 : I. 774. o.; Gábori Kovács 2015 : 513. és 521–526. o.
- ↑ Papp 1927 : 18. o.; Sőtér 1964 : 246. o.; Szabolcsi 1985 : II/1. 76. o.; Bene 2012 : 56. o.
- ↑ Papp 1927 : 19. o.; Sőtér 1964 : 247. o.
- ↑ Sőtér 1964 : 247. o.
- ↑ Szinnyei 1897
- ↑ a b c d e f g h i j k RMIL 1991
- ↑ Szinnyei 1897 ; Sőtér 1964 : 265. o. RMIL 1991
- ↑ Kemény Zsigmond Irodalmi Díj átadása. www.helikon.ro (2016. november 22.) (Hozzáférés: 2021. november 13.) arch
- ↑ Gudenus 1993 : 59–61. o.
Források
[szerkesztés]- ↑ Barla 1975: Barla Gyula: Fejezetek Kemény Zsigmond tanulóéveiből. Irodalomtörténeti Közlemények, LXXIX. évf. 5–6. sz. (1975) 609–622. o.
- ↑ Bene 2012: Bene Orsolya: Békepárti állásfoglalások a békekötés és a függetlenség kérdését illetően az országgyűlés 1849-es debreceni ülésszakán. Modern Magyarország, I. évf. 1. sz. (2012)
- ↑ Gábori Kovács 2015: Gábori Kovács József: Kemény Zsigmond útja a Pesti Hirlapig: A centralisták, a municipalisták és Széchenyi hívei vonzásában. Irodalomtörténeti Közlemények, CXIX. évf. 4. sz. (2015) 501–527. o.
- ↑ Gudenus 1993: Gudenus János József: A magyarországi főnemesség XX. századi genealógiája K–O. Budapest: Tellér. 1993. ISBN 963-817-800-0
- ↑ György 1930: György Lajos: A „Korteskedés és Ellenszerei" eredeti kézirata. Erdélyi Múzeum, I. évf. 1–3. sz. (1930) 93. o.[halott link]
- ↑ MÉL: Magyar életrajzi lexikon I. (A–K). Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1967. 896–897. o.
- ↑ Pais 1911: Pais Dezső: B. Kemény Zsigmond a bécsi egyetemen. Irodalomtörténeti Közlemények, XXI. évf. 3. sz. (1911) 328–329. o.
- ↑ Pais 1913: Pais Dezső: Kemény Zsigmond pályaalapítási törekvései. Irodalomtörténet, II. évf. 9–10. sz. (1913) 518–527. o.
- ↑ Papp 1914: Papp Ferenc: B. Kemény Zsigmond mint kir. táblai s kormányszéki kanczellista. Irodalomtörténeti Közlemények, XXIV. évf. 2. sz. (1914) 129–140. o.
- ↑ Papp 1927: Papp Ferenc: Kemény Zsigmond. Budapest: Pallas. 1927. = Irodalomtörténeti füzetek, 21.
- ↑ RMIL 1991: Romániai magyar irodalmi lexikon: Szépirodalom, közírás, tudományos irodalom, művelődés II. (G–Ke). Főszerk. Balogh Edgár. Bukarest: Kriterion. 1991. ISBN 973-26-0212-0
- ↑ Sőtér 1964: Kemény Zsigmond (1814–1875). In A magyar irodalom története IV. Főszerk. Sőtér István. Budapest: Akadémiai. 1964–1966. 243–270. o. ISBN 963 05 1639 X
- ↑ Szabolcsi 1985: A magyar sajtó története I–II. Főszerk. Szabolcsi Miklós. Budapest: Akadémiai. 1985. ISBN 963 05 1772 8
- ↑ Szegedy-Maszák 2007: Szegedy-Maszák Mihály: Kemény Zsigmond. Pozsony: Kalligram. 2007. ISBN 978-80-7149-985-5
- ↑ Szinnyei 1897: Szinnyei József: Magyar írók élete és munkái V. (Iczés–Kempner). Budapest: Hornyánszky. 1897.
További információk
[szerkesztés]- Kemény Zsigmond; Kalligram, Pozsony, 2007 (Szegedy-Maszák Mihály válogatott munkái)
- Bényei Péter: A történelem és a tragikum vonzásában. A történelmi regény műfaji változatai és a tragikum kérdései Kemény Zsigmond írásművészetében; Kossuth Egyetemi, Debrecen, 2007 (Csokonai könyvtár)
- A sors kísértései. Tanulmányok Kemény Zsigmond munkásságáról születésének 200. évfordulójára; szerk. Szegedy-Maszák Mihály; Ráció, Bp., 2014
- Kucserka Zsófia: Könyvbe vésett jellemek. A szereplői karakter Kemény Zsigmondnál és a 19. századi magyar regényben; Ráció, Bp., 2017 (Ligatura)
- Művei a MEK-ben:
- Élet és irodalom (tanulmányok)
- Férj és nő ; Ködképek a kedély láthatárán
- Gyulai Pál
- Báró Kemény Zsigmond munkáiból (tanulmányok)
- Kemény Zsigmond naplója (részletek)
- A mohácsi veszedelem okairól
- Özvegy és leánya
- A rajongók
- Sorsok és vonzások
- Szerelem és hiúság
- A szív örvényei
- Változatok a történelemre
- Zord idő
- Műve az MTDA-n:
- Magyar írók
- Magyar közírók
- Kemény család
- MTA-tagok
- Erdélyi magyar történelmi személyek
- Centralisták
- Békepártiak az 1848–49-es forradalomban
- Felirati (Deák) Párt-tagok
- Országgyűlési képviselők (Deák Párt)
- Országgyűlési képviselők (1848–1849)
- Országgyűlési képviselők (1865–1869)
- Országgyűlési képviselők (1869–1872)
- Országgyűlési képviselők (1872–1875)
- Debrecen díszpolgárai
- 1814-ben született személyek
- 1875-ben elhunyt személyek
- Kemény Zsigmond