McLaren MP4/5
McLaren MP4/5 | |
![]() | |
Gyártási adatok | |
Versenysorozat | Formula–1 |
Gyártó | McLaren International |
Előző | McLaren MP4/4 |
Következő | McLaren MP4/6 |
Műszaki adatok | |
Vázszerkezet | Szénszálas és kevlár monocoque |
Első felfüggesztés | Elöl-hátul, nyomórudas, dupla kereszt lengőkaros felfüggesztés tekercsrugókkal |
Hátsó felfüggesztés | Mint az előző |
Motor | Honda RA109E/RA100E 3,5 literes V10-es |
Váltó | Weismann/McLaren 6 sebességes manuális |
Üzemanyag | Shell |
Gumik | Goodyear |
Versenyeredmények | |
Csapat(ok) | Marlboro McLaren Honda |
Pilóták | 1/27. ![]() 2. ![]() 28. ![]() |
Első verseny | ![]() |
Utolsó verseny | ![]() |
Futott versenyek | 32 |
Győzelmek | 16 |
Dobogós helyezések | 36 |
Edzéselsőségek | 27 |
Leggyorsabb körök | 12 |
A McLaren MP4/5 egy Formula–1-es versenyautó, amit a McLaren tervezett az 1989-es idényre, illetve MP4/5B alváltozatát 1990-re. Az autó a mindent vivő 1988-as MP4/4-es továbbfejlesztése volt. Eleinte a Weismann longitudinális, majd később transzverzális váltójával szerelték, mellyel mindkét évben megnyerték az egyéni és a konstruktőri világbajnokságot is. Az MP4/5-öst már nem turbómotorral, hanem V10-es szívómotorral szerelték.
Az 1989-es idény és az MP4/5-ös
[szerkesztés]Miután 1988 végén betiltották a Formula–1-ben a turbómotorokat, a Honda is előállt saját szívómotorjával, a 3,5 literes V10-es motorral. Az első tesztek során is bebizonyosodott, hogy az autó továbbra is gyors és megbízható. Fő kihívója, a Ferrari, volánjánál Nigel Mansell-lel azonban komoly fenyegetést jelentett rájuk nézve. A McLaren előnye a technikában rejlett: a Ferrari rengeteget küszködött mechanikai problémákkal, különösen az új félautomata sebességváltóval, míg ez náluk nem volt meg. 1989-ben 15 pole pozíciót sikerült szerezniük, ebből Ayrton Senna 13-at szerzett, beállítva az előző évben szerzett rekordját. A Mexikói Nagydíjon Senna meg is előzte Jim Clarkot az örökranglistán, addigi 34 pole pozíciójával.[1]
A csapat ebben az évben tízszer győzött: hatszor Senna és négyszer Prost. A küzdelmeket beárnyékolta a két versenyző között kiélesedő rivalizálás. Ez a folyamatos fejlesztési kényszerben mutatkozott meg, ahogy próbálták egymást folyamatosan legyőzni. Hiába volt Sennának több futamgyőzelme, ő többször keveredett balesetekbe és több meghibásodás jellemezte az autóját, emiatt 16 ponttal elvesztette a bajnokságot Prost ellen.[2] Kettejük összpontszáma viszont elég volt arra, hogy a konstruktőri bajnoki címet megszerezzék. Az egyéni bajnoki cím az utolsó előtti versenyen dőlt el Japánban, ahol Senna dominált, Prosttal a nyomában, és a kiélezett küzdelemben a 46. körben összeütköztek. Prost kiesett, Senna viszont még vissza tudott jönni és megnyerte a versenyt, azonban utóbb diszkvalifikálták, mert újraindítása szabálytalan volt. Ennek köszönhetően Prost lett a világbajnok.[3]
Az 1990-es idény és az MP4/5B-s
[szerkesztés]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/2/25/McLaren_MP4-5B_2009_Japan.jpg/220px-McLaren_MP4-5B_2009_Japan.jpg)
Prost nem érezte magát jól a McLarennél, mert úgy látta, a csapat Sennát favorizálja vele szemben. Ezért aztán 1990-ben átigazolt a Ferrarihoz, és vitte magával a tervező Steve Nicholst is. Az akkori szabályok értelmében a két csapat rajtszámot cserélt, Prost és Mansell a Ferrarinál 1-essel és 2-essel versenyzett, míg a McLarennél Senna a 27-es, az újonnan leigazolt Gerhard Berger pedig a 28-as rajtszámot kapta.
Az előző évi autót kismértékben továbbfejlesztették: áttervezték a szárnyakat és az autó hátsó részét. A motort is módosították, javarészt Senna javaslataira, hogy megbízhatóbb legyen. Az autó nagy harcban volt a Ferrarival,[4] Senna hat győzelmet aratott csupán abban az évben, viszont ez is elég volt a konstruktőri címhez. Az egyéni cím ebben az évben is Japánban dőlt el: Senna és Prost a startnál összeütköztek, és mivel Prost nem tudta folytatni a versenyt, így Senna lett a világbajnok.
Az év végén fontos változás volt, hogy az addigi főtervező, Gordon Murray visszavonult, és a McLaren utcai autóit tervezte tovább.
1990 végén egy tesztautó, a McLaren MP4/5C is elkészült, mely az 1991-ben bemutatott V12-es Honda-motor kipróbálására szolgált. Ezt az autót a tesztpilóta Allan McNish vezette.[5]
Eredmények
[szerkesztés](félkövérrel jelölve a pole pozíció; dőlt betűvel a leggyorsabb kör)
Év | Csapat | Kasztni | Motor | Gumik | Pilóták | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | Pontok | Helyezés |
---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|
1989 | Honda Marlboro McLaren | MP4/5 | Honda RA109E
V10 |
G | BRA | SMR | MON | MEX | USA | CAN | FRA | GBR | GER | HUN | BEL | ITA | EUR | ESP | JPN | AUS | 141 | 1. | |
![]() |
11 | 1 | 1 | 1 | KI | 7 | KI | KI | 1 | 2 | 1 | KI | KI | 1 | DSQ | KI | |||||||
![]() |
2 | 2 | 2 | 5 | 1 | KI | 1 | 1 | 2 | 4 | 2 | 1 | 2 | 3 | KI | KI | |||||||
1990 | Honda Marlboro McLaren | MP4/5B | Honda RA100E
V10 |
G | USA | BRA | SMR | MON | CAN | MEX | FRA | GBR | GER | HUN | BEL | ITA | POR | ESP | JPN | AUS | 121 | 1. | |
![]() |
1 | 3 | KI | 1 | 1 | 20 | 3 | 3 | 1 | 2 | 1 | 1 | 2 | KI | KI | KI | |||||||
![]() |
KI | 2 | 2 | 3 | 4 | 3 | 5 | 14 | 3 | 16 | 3 | 3 | 4 | KI | KI | 4 |
Jegyzetek
[szerkesztés]- ↑ McLaren Racing - Heritage - MP4/5 (angol nyelven). www.mclaren.com. [2019. december 9-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2022. február 17.)
- ↑ Ebben az évben a szabályok szerint ugyanis csak a 11 legjobb versenyeredmény számított, a maradék ötöt egyáltalán nem vették figyelembe.
- ↑ 25 years ago today, a rivalry became legendary - 1989 Japanese GP (angol nyelven). us.motorsport.com. (Hozzáférés: 2022. február 17.)
- ↑ 1990 McLaren MP4/5B Honda - Images, Specifications and Information. Ultimatecarpage.com. (Hozzáférés: 2022. február 17.)
- ↑ https://www.amazon.com/Unraced-Sam-Collins/dp/1845840844