Robert Capa
Robert Capa | |
![]() | |
Robert Capa Eyemo filmfelvevővel (fotó: Gerda Taro, 1937) | |
Született | Friedman Endre 1913. október 22. Budapest |
Elhunyt | 1954. május 25. (40 évesen) Indokína, Thái Bình |
Művészneve | Robert Capa |
Álneve | Robert Cap |
Állampolgársága | |
Nemzetisége | magyar |
Élettársa | Gerda Taro[2] |
Szülei | Júlia Dezsö Friedmann |
Foglalkozása | Fotóriporter |
Kitüntetései | Balázs Béla-díj (1976) |
Halál oka | robbanás |
Sírhelye | Amawalk Hill Cemetery |
![]() A Wikimédia Commons tartalmaz Robert Capa témájú médiaállományokat. | |
Sablon • Wikidata • Segítség |
Robert Capa (eredeti nevén Friedman Endre) (Budapest, 1913. október 22.[3] – Indokína, Thái Bình, 1954. május 25.) magyar származású fotográfus.
A 20. század egyik legjelentősebb fotósa volt, elsősorban dokumentaristaként, haditudósítóként tartják számon. Rövid élete során öt csatatéren fotózott (a spanyol polgárháborúban, az második kínai–japán háborúban, a második világháború európai hadszínterein, az első arab–izraeli háborúban és Indokínai háborúban). A második világháború folyamán Londonban, Észak-Afrikában, Olaszországban, a normandiai partraszállásnál, az Omaha Beachen és Párizs felszabadításakor is ott volt, és dokumentálta a háború eseményeit.
„ | Ha nem elég jók a képeid, nem voltál elég közel. | ” |
– Robert Capa |
Élete
Friedman Endre néven született Budapesten, alsó-középosztálybeli zsidó családban, apja Friedman Dávid szabómester, anyja Berkovits Henrietta Juliánna volt.[3] Egy bátyja (László) és egy öccse (Kornél) volt, aki később szintén fényképész lett, és Cornell Capa néven futott be szép karriert.
A budapesti Madách Gimnáziumban végezte középfokú tanulmányait. Az 1920-as évek végén csatlakozott a Kassák-féle Munka körhöz. 1931 júliusában előbb Bécsbe, majd Prágába, aztán Berlinbe költözött, ahol a Német Politikai Főiskolán egy ideig újságírást tanult, de onnan származása miatt 1933-ban távozni kényszerült. Egy rövid időre visszatért Budapestre, de hamarosan Párizsba emigrált.
Még Berlinben sajátította el a fotózás és az ügynökségi munka alapjait, itt kötötte később is fontos szakmai kapcsolatait, melyekre Párizsban is építhetett. 1934-ben kapta első megbízását a VU-től. 1936-ban felvette a Robert Capa nevet. Valószínűleg Gerda Taróval együtt találhatták ki, de a névválasztásáról nincsenek egyértelmű információk. Besnyő Éva visszaemlékezése szerint gyerekkorában ő és testvérei cápának becézték, mások szerint az volt a fontos, hogy a szó hasonlított az akkoriban népszerű amerikai filmrendező, Frank Capra nevére. Capa fennmaradt, 1947-es interjúja szerint több nyelven is kiejthető, „amerikai hangzású” nevet keresett. Ettől remélt több megbízást újságíróként vagy fotósként.
A várakozása sikerrel járt, de nem csak az új név miatt. Capa haditudósítóként vett részt a spanyol polgárháborúban, a japán–kínai háborúban, a második világháború észak-afrikai és olaszországi hadjárataiban, a franciaországi (normandiai) invázióban, az izraeli harcokban, de sokat fotózott békeidőben is. Capáról tudni szokás, hogy habzsolta az életet. Egyik szerelme Ingrid Bergman volt, akivel 1945-ben ismerkedett meg Párizsban,[4] s követte Hollywoodba, ahol standfotósként dolgozott. Bergman Életem című, angolul 1980-ban megjelent visszaemlékezésében írt először csaknem két évig tartó viszonyukról.
1954-ben a Life Indokínába küldte, hogy tudósítson a francia gyarmati harcokról. Május 25-én délután ott esett el.
A haditudósító
1936–37-ben Gerda Taróval tudósítottak a spanyol polgárháborúból, a francia, baloldali Regards című hetilap, majd a Ce Soir megbízásából. A Spanyolországban készült felvételei, köztük például A milicista halála című képe meghozták számára a világsikert. A képet első alkalommal 1936. szeptember 23-án a francia VU magazin közölte,[5] majd több más fotója kíséretében a LIFE is megjelentette, de több korabeli, nemzetközi propagandakiadványban is megjelent. A kép befogadásának története érdekes, de a fotó készítésének körülményei máig nem tisztázottak. (A hetvenes évektől több szerző azt próbálta bizonyítani, hogy a kép nem dokumentum, hanem egy megrendezett, beállított felvétel.)[6]
Capa 1938-ban a második kínai–japán háború dokumentálása végett Kínába, 1940-ben Mexikóba utazott.
A sors furcsa fintora, hogy „a világ leghíresebb háborús fotósa” egészen 1943-ig nem kapott megbízást, hogy a világháborúról tudósítson (a Blitzkrieg idején Londonban volt, de nem mint tudósító), ettől kezdve azonban szinte végig az első vonalakból küldte képeit a LIFE magazinnak. Előbb Észak-Afrikában, majd Szicíliában kísérte az amerikai katonákat. 1944. június 6-án hajnalban ő volt az egyetlen fotós, aki a partraszállók első hullámával Normandia földjére lépett. 6 tekercs filmet (106 kockát) fotózott el, majd délután 2-kor, amikor már biztosnak látszott a hídfőállás, az első kórházhajóval visszatért Portsmouthba. A filmtekercseket bevitte a LIFE londoni irodájába, majd lefeküdt aludni.
A laborban az egyik asszisztens állítólag annyira kíváncsi volt a képekre, hogy az előhívás után a szokásosnál magasabbra állította a szárítóban a hőmérsékletet, hogy gyorsabban száradjanak a negatívok. A hő azonban leolvasztotta az emulziót, 8 teljes kép és további 3 kocka bizonyos részeinek kivételével teljesen megsemmisültek a felbecsülhetetlen értékű, megismételhetetlen fotók, a megmaradtak is elmosódtak. Mindazonáltal a LIFE június 19-én leközölt 10 képet "slightly out of focus" („enyhén életlen”) magyarázkodó képaláírással. Ez annyira felbosszantotta Capát, hogy később ezt a címet adta eredetileg forgatókönyvnek szánt háborús emlékiratainak is. (Ez a kötet 2006 októberében jelent meg magyarul Kissé elmosódva – Emlékeim a háborúból címmel a Park Könyvkiadó gondozásában.) Ezek a fotók – mint egyedüli hiteles vizuális dokumentumok – inspirálták később Steven Spielberget a Ryan közlegény megmentése c. film nyitó képsorainak megalkotásakor.
1947-ben megalakította a Magnum Photos fotóügynökséget, amelynek elnöke is lett, alapító kollégái barátja Henri Cartier-Bresson, David Seymour, George Rodger és William Vandivert.
1948-ban Magyarországon is fényképezett, a háborús pusztítást és a kommunista befolyás nyomait rögzítette. Budapesti beszélgetés című cikke megjelent a Holiday Magazine (USA) 1949. novemberi számában.
Halála
1954-ben Japánba utazott egy induló japán újság szerkesztőinek meghívására, ekkor kérte fel a LIFE magazin, hogy „ha már úgyis ott van”, tudósítson az Indokínában (Vietnámban és a környező Laoszban és Kambodzsában) akkor már nyolc éve zajló függetlenségi háborúról. Május 25-én reggel egy francia ezreddel gyalog indultak el a laoszi határvidéken egy felderítő útra. Útközben a francia katonákat, leégett, kifosztott falvakat és a temetetlen halottakat fotózta. Délután 3 óra előtt 5 perccel (az alakulat parancsnokának határozott figyelmeztetése ellenére) egy kis dombra kapaszkodott fel, hogy látképet készíthessen a környékről. Taposóaknára lépett, amely felrobbanva azonnal megölte.
„Ha nem elég jók a képeid, nem voltál elég közel” – mondta több interjúban is a sokat látott, de rövid életű riporter.
Emlékezete
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/c/ce/Robert_Capa_eml%C3%A9kt%C3%A1bl%C3%A1ja_Budapest_V%C3%A1rosh%C3%A1z_utca_10.jpg/200px-Robert_Capa_eml%C3%A9kt%C3%A1bl%C3%A1ja_Budapest_V%C3%A1rosh%C3%A1z_utca_10.jpg)
Budapest V. kerület, Városház utca 10.
Hagyatékának gondozására öccse, Kornél (Cornell Capa) 1964-ben alapítványt hozott létre, ez később kiegészült más fotósok munkáival is, majd ebből jött létre 1974-ben New Yorkban az International Center of Photography, amely ma archívum, galéria és fotósiskola.
Híresebb képei:
- A milicista halála
- A partraszállás képei
- Utolsó fekete-fehér fotója pár perccel a halála előtt
- Egyik utolsó színes fotója az aknamezőn
Kötetei
- Death in the making (A tetten ért halál); közrem. Gerda Taro, előszó, angolra ford. Jay Allen, képvál. André Kertesz; Covici-Friede, New York, 1938
- Diana Forbes-Robertson–Róbert Cápa: The battle of Waterloo Road; Random House, New York, 1941
- Slightly out of focus; Holt, New York, 1947
- John Steinbeck: A Russian journal; fotó Robert Capa; The Viking Press, New York, 1948
- Images of war; szöveg, fotó Robert Capa; Hamlyn, London, 1964
- Robert Capa; szöveg John Hersey, John Steinbeck, Robert Capa, szerk. Anna Fárová; Grossmann, New York, 1969
- Les grandes photos de la guerre d'Espagne; fotó photos Robert Capa, David Seymour-Chim, szöveg Georges Soria; Jannink, Paris, 1980
- Photographs; szerk. Cornell Capa, Richard Whelan; Knopf, New York, 1985 (Borzoi book)
- Sommertage, Friedenstage. Berlin 1945; vál. Diethart Kerbs; Nishen, Berlin, 1986 (Edition Photothek)
- Robert Capa; bev. Jean Lacouture; Centre national de la photographie, Paris, 1988 (Photo poche)
- Robert Capa fotók 1932–1954; bev. John Steinbeck, Cornell Capa, Josefa Stuart; Teszár József, s.l., 1989
- Photographs; előszó Henri Cartier-Bresson, közrem. Cornell Capa, bev. Richard Whelan; Aperture, New York, 1997
- Robert Capa – a Játékos. Kiállítás a Magyar Nemzeti Múzeumban. 2013. 09. 18–2014. 01. 26.; kurátor Cs. Lengyel Beatrix, Fisli Éva; MNM, Bp., 2014
Magyarul
- Kissé elmosódva. Emlékeim a háborúból; előszó Cornell Capa, ford. Sárközy Elga; Park, Bp., 2006
- Így készül a történelem; kurátor Páldi Lívia, szöveg K. Horváth Zsolt, Jalsovszky Katalin, Páldi Lívia; Magyar Nemzeti Múzeum, Bp., 2009
- Irwin Shaw: Izraeli riportok. Robert Capa 94 fotójával; ford. Résch Éva; Park, Bp., 2009
- John Steinbeck: Orosz napló. Robert Capa 70 fotójával; ford. Lukács Laura; Park, Bp., 2009
- Budapesti beszélgetés; ford. Fisli Éva; Vaszary Galéria, Balatonfüred, 2015
- A tetten ért halál; Park, Bp., 2021
Jegyzetek
- ↑ Museum of Modern Art online collection (angol nyelven). (Hozzáférés: 2019. december 4.)
- ↑ L'Humanité (francia nyelven), 1999. március 27.
- ↑ a b Születése bejegyezve Budapest V. ker. (Lipótváros) állami születési akv. 872/1913. folyószám alatt.
- ↑ https://svedsegek.wordpress.com/2017/06/26/robert-capa-%E2%99%A5-ingrid-bergman/
- ↑ Hans-Michael Koetzle. Robert Capa – A milicista halála, Fotóikonok – Képek és történetük 2. kötet (magyar nyelven). Taschen Verlag (2003). ISBN 9783822825792
- ↑ A milicista, aki talán meg se halt Index, 2016. szeptember 5.
Források
- Erdélyi Z. Ágnes–Hermann Irén: 33 világhírű magyar a XX. századból; Sanoma Media Budapest, Bp., 2012
További információk
- Nepszava.com : Kilenc híres magyar, akik zsidó származásuk miatt nem kellettek a „hazának”
- Népszabadság Online: Robert Capa a magaslaton
- Múlt-kor: Különleges fotógyűjteményt vett a Nemzeti Múzeum – 2009 februárja: 1010 db nagyméretű nagyítás került a MNM tulajdonába
- Komlós Attila: Robert Capa fényképei a Ludwig Múzeumban Hetedhéthatár
- Robert Capa fényképei a Ludwig Múzeumban Archiválva 2009. augusztus 29-i dátummal a Wayback Machine-ben
- Robert Capa / Elő-kép a Nemzeti Múzeumban
- Robert Capa lőtávolban
- Capa, ahogy még sohasem láttad
- Get Closer – Capa 100
- Robert Capa 100 – 1947-es hangfelvétele
- Ordas kamu lenne minden idők legnagyobb fotóriportere, Robert Capa háborús sztorija?, magyarnarancs.hu
- Semmi nem stimmel a D-nap legendás fotóinak sztorijával, index.hu
- Richard Whelan: Robert Capa. A biography; Knopf, New York, 1985
- Richard Whelan: Robert Capa; ford. Fehér Katalin; Interpress, Bp., 1990 (IPM könyvtár)
- (Robert Capa kalandos élete címen is)
- Alex Kershaw: Blood and champagne. The life and times of Robert Capa; Da Capo Press, Cambridge, 2004
- Paulius Normantas: Wars and peace. In memoriam Robert Capa / Háborúk és béke. Robert Capa emlékére; ford. Audroné L. Misiunas, Káli Diána; Pytheas & St. Paulius, Bp., 2004
- Kincses Károly–Kolta Magdolna: Capa. Robert Capa képei a Magyar Fotográfiai Múzeumban; Magyar Fotográfiai Múzeum, Kecskemét, 2005 (A magyar fotográfia történetéből)
- Kincses Károly: Mérték. Brassai, Capa, Kertész, Munkácsi, Moholy; Magyar Fotóművészek Szövetsége–Magyar Fotográfiai Múzeum, Bp.–Kecskemét, 2006 (A magyar fotográfia történetéből)
- Stephen R. MacKinnon: Wuhan, 1938. War, refugees, and the making of modern China; fotó Robert Capa; University of California Press, Berkeley–Los Angeles–London, 2008
- Richard Whelan: Robert Capa kalandos élete; ford. Fehér Katalin, Pupi; Glória, Bp., 2009
- Eyewitness. Hungarian photography in the twentieth century. Brassaï, Capa, Kertész, Moholy-Nagy, Munkácsi. Royal Academy of Arts, London, 30 June – 2 October 2011; szerk. Baki Péter, Colin Ford, közrem. George Szirtes; Royal Academy of Arts, London, 2011
- Susana Fortes: Robert Capára várva; ford. Pál Ágnes; Európa, Bp., 2011
- Chris Greenhalgh: Ingrid Bergman megkísértése; ford. Fehér Fatime; Pioneer Books, Budaörs, 2012
- Robert Capa in Italia. 1943–1944; szerk. Lengyel Beatrix; Fratelli Alinari, Firenze, 2013
- Richard Whelan: Robert Capa. The definitive collection; Phaidon, London–New York, 2013
- Jane Rogoyska: Gerda Taro. Aki "kitalálta" Robert Capát; ford. Varga Benjámin; Park, Bp., 2014
- Alex Kershaw: Vér és pezsgő. Robert Capa élete és kora; ford. Sóskuthy György; Park, Bp., 2018