Szűz Mária, az Isteni Gondviselés Anyja-templom (Pilisszentiván)
Szűz Mária, az Isteni Gondviselés Anyja-templom | |
![]() | |
A templom a 2013-as felújítás után | |
Egyházmegye | Székesfehérvári egyházmegye |
Építési adatok | |
Rekonstrukciók évei | 1914 1941 |
Stílus | barokk |
Tervezője | Nöpauer Máté |
Védettség | műemlék |
Település | Pilisszentiván |
Elhelyezkedése | |
![]() | |
![]() | |
![]() A Wikimédia Commons tartalmaz Szűz Mária, az Isteni Gondviselés Anyja-templom témájú médiaállományokat. | |
Sablon • Wikidata • Segítség |
A Szűz Mária, az Isteni Gondviselés Anyja-templom a Pest megyei Pilisszentiván egyetlen római katolikus temploma.[1] Tervezője Nöpauer Máté, a magyarországi késő barokk építészet egyik jelentős templomépítésze volt, mai formáját az épület az 1914-es átalalakítással nyerte el. Belső festése viszonylag dísztelen; két nagy méretű festményét Feszty Masa festőművész alkotta 1950-ben.
Története
Építésének előzményei
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/1/16/A_pilisszentiv%C3%A1ni_templom_%C3%A9rdekes_fel%C3%BCln%C3%A9zetb%C5%91l.jpg/220px-A_pilisszentiv%C3%A1ni_templom_%C3%A9rdekes_fel%C3%BCln%C3%A9zetb%C5%91l.jpg)
Pilisszentiván területéről néhány írott forrás már a 17. századból említ egy régi templomot, melynek helye a mai napig ismeretlen, sőt arról sincs biztos adat, hogy volt-e és ha igen, akkor hol volt a 18. századot megelőzően lakott település a mai község közigazgatási területén. Ettől függetlenül a hajdani templom létezését tanúsítja többek között egy óbudai lakos vallomása 1714-ből: ebben a 80 esztendős férfi azt vallotta, hogy „Szent Ivány templomromjának köveit a törökök Vörösvárra szállították, és ott építkezésre használták fel”,[2] de vallomást tett a templom akkor még látható romjairól egy budai ágostonos atya is, 1723-ból.[3] Ugyancsak egy egykori templom (vagy kolostor) létezését támasztja alá az az adat is, hogy az 1838-as nagy esőzések idején a Vadász-réti-patak egy 1665-ben öntött harangot sodort le a falu határába[4] (a harang ma is megvan és a templom lélekharangjául szolgál).
A mai Pilisszentiván ismert múltja az 1724-es évig vezethető vissza, ekkor érkeztek az előzőleg gyakorlatilag néptelen területre – amely Esterházy Pál adományozása révén 1709 óta a budai ágostonosok birtokához tartozott – az első, Németországból magyar földre költöző telepesek. Az itt letelepült családok hosszú ideig nem gondolhattak templomépítésre, hiszen a megélhetéshez is kemény munkára volt szükségük, ezért ebben az időszakban az ágostonosok házi kápolnájában tartott istentiszteleteken vehettek részt. (Valahol a mai óvoda helye körül állhatott.)
1750-ben az ágostonosok pilisszentiváni birtoka Tersztyánszky József esztergomi alispánra szállt, aki elbontatta az ágostonosok kápolnáját és felszámoltatta a körülötte létesült temetőt; az új temető megnyitására 1752-ben került sor, és a temető területén három évvel később, 1755. szeptember 13-án letették egy új kápolna alapkövét. Az építkezés lassan haladt – az épület ugyan 1759-ben már állt, de az 1764-es püspöki vizitáció jegyzőkönyve szerint még mindig nem volt teljesen készen –, és a felhasznált építőanyagok silány volta miatt már 1774-ből szinte romos állapotúként említik („Ecclesiola lurida proxima ruinae”).[5]
A templom építése
A mai templom építése 1780-ban kezdődött meg a Nepomuki Szent Jánosról elnevezett, előző kápolna helyén, Nöpauer Máté híres budai építőmester tervei alapján. Az építkezés érdekessége, hogy sem az akkori földesúr, Majthényi Károly, sem a fehérvári püspök nem járult hozzá anyagilag, tehát a beruházást a szín katolikus község lakói teljesen önerőből bonyolították le. Az anyagi források összegyűjtésének nehézsége okozhatta, hogy az építkezés ezúttal is elhúzódott, a templom csak 1796-ban készült el teljesen.
Az épület akkori kinézetéről egy 1799-es feljegyzés tanúskodik, ebből tudható, hogy a Boldogságos Szűz tiszteletére szentelt, fatornyos templomnak „egy elhanyagolt gyóntatószéke és szószéke” volt, keresztelőkúttal még nem rendelkezett; hordozható oltárkővel volt felszerelve, ereklyéi nem voltak, s az Oltáriszentséget sem őrizték itt. Ugyanezen híradás szerint a templomnak két harangja volt, közülük a 100 font súlyú nagyharangot Budakeszi templomától, kisebb, 30 fontos párját pedig a földesúrtól vásárolta a közösség.[6]
Az első felújítások
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/0/0b/Pilisszentiv%C3%A1n_f%C5%91tere_a_fel%C3%BAj%C3%ADtott_templommal.jpg/220px-Pilisszentiv%C3%A1n_f%C5%91tere_a_fel%C3%BAj%C3%ADtott_templommal.jpg)
A 19. század elején megkezdett felújítások közül az első a torony szilárd anyagból történő megépítését célozta, 1805-től. 1812-ben azért volt szükség némi helyreállításra, mert az akkor már három harang közül a legnagyobbik, 200 font súlyú harang leszakadt. E felújítások jól sikerülhettek, mert az 1817-es püspöki látogatás jegyzőkönyve kifejezett elégedettségről tanúskodik. Ugyanekkor a templomnak már orgonája is volt.[7]
A következő nagyobb felújításra több mint húsz évvel később, Venisch Ferenc vörösvári plébánossága idején kellett sort keríteni, a legfontosabb feladat ekkor a tető helyreállítása volt a beázások miatt.[8] A 19. század hátralévő részében a templomon lényegi változtatások nem történtek, az esetenkénti felújítások csak az állagmegóvást célozták. Kivételt képezett ez alól a század legutolsó éveiben lefolytatott mennyezetfelújítás, melynek során a korábbi stukatúr gerendák helyére acél és téglaépítésű gerendázat került, s a munkálatok ideje alatt az istentiszteletek egy lakatlan magánháznál voltak megtartva.[9] [Később ez utóbbi épület lett a pilisszentiváni községháza.]
A 20. században
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/8/87/A_pilisszentiv%C3%A1ni_templom_toronysisakj%C3%A1nak_fel%C3%BAj%C3%ADt%C3%A1sa.jpg/220px-A_pilisszentiv%C3%A1ni_templom_toronysisakj%C3%A1nak_fel%C3%BAj%C3%ADt%C3%A1sa.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/5/58/A_pilisszentiv%C3%A1ni_templom_bels%C5%91_fel%C3%BAj%C3%ADt%C3%A1sa_2013.jpg/220px-A_pilisszentiv%C3%A1ni_templom_bels%C5%91_fel%C3%BAj%C3%ADt%C3%A1sa_2013.jpg)
A szénbányászat megindulásával ugrásszerű növekedésnek indult a község lakosságszáma, és bár a máshonnan ide költözött bányászok nem mind voltak hitüket gyakorló katolikusok, egyre nyilvánvalóbbá vált, hogy a pilisszentiváni templomot bővíteni kell. Erre 1914-ben került sor, s az akkori átalakításokkal érte el a templom a jelenlegi méretét, illetve nyerte el mostani formáját. A munkálatok részét képezte a régi kórus újjáépítése, az ily módon használhatatlanná vált orgona lecserélése, és számos berendezési tárgy újrafestése is.[10] Az első világháború lezárását követő évben, 1919-ben az egyházközség önálló plébániai jogkört kapott, ily módon a felújított és kibővített templom is plébániatemplomi státuszra emelkedett.
A legutolsó nagyobb, látványos és az épület szerkezetét is érintő átalakítás 1941-ben történt, amikor az összesen 9, addig négyszögletes alakú ablakot új, nagyobb és íves alakú ablakokra cserélték; az új, színes mintás üvegezésű ablakokat Zsellér Imre budapesti ablakfestő mester készítette. Néhány ezek közül pár évvel később, a második világháború alatti bombázások következtében megrongálódott, helyreállításukat Palka József üvegfestő vállalta és végezte el. Az előtérben, a bejárattól balkézre található lourdes-i barlang 1949-ben létesült; néhány évvel később, 1954-ben pedig ismét új orgonát kapott a templom.
A templom berendezése
A pilisszentiváni templom berendezése viszonylag dísztelen, oltárképe nincs, csak egy oltárkeresztje; a belső teret ezen felül két nagy méretű festmény és néhány szobor díszíti.
- Az oltárkeresztet Tiberius Metzger helyi asztalosmester készítette és ajánlotta fel a templom számára, pontosan nem ismert időpontban, valamikor 1860 körül.[11][12]
- A templom két festménye Feszty Masa alkotása, mindkettő 1950-ben készült Roderburg Ernő plébános megrendelésére. A „Szűz Mária oltalma – templomunk felajánlása Szűz Máriának” című festmény eredetileg oltárképnek készült és 25 éven keresztül akként is használták; érdekessége, hogy a mellékalakokat az alkotó pilisszentiváni lakosokról mintázta. A másik kép a bányászok védőszentjét, Szent Borbálát ábrázolja. Ez utóbbi ma a szembemiséző oltár fölött, a másik pedig azzal átellenben, a templomhajó keleti oldalán helyezkedik el.
- A márványból készült szembemiséző oltár 1988 óta tartozik a templom berendezéséhez, készítője Peller József pilisvörösvári kőfaragó volt.
- A karzatra felvezető csigalépcső Rádler György és családja ajándéka volt a templom részére, a felajánlók 1981 húsvétján beépítve adták át az egyházközségnek a fából faragott és esztergályozott műtárgyat.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/e/e2/A_pilisszentiv%C3%A1ni_templom_torony%C3%B3r%C3%A1ja.jpg/220px-A_pilisszentiv%C3%A1ni_templom_torony%C3%B3r%C3%A1ja.jpg)
- A templom jelenlegi, 10 regiszteres, mechanikus orgonája 1989-ben készült Váradi István budapesti orgonaépítő mester műhelyében.
- A toronyban négy harang található, ezek közül hármat 1922 és 1925 között öntöttek, míg a negyedik az 1665-ből származó, a falu határában 1838-ban talált lélekharang, amit a Nemzeti Kulturális Örökség Minisztériuma 2003-ban védett kulturális örökséggé nyilvánított.
- A jelenlegi toronyóra felszentelése 1999. december 31-én történt, a szertartást Ladocsi Gáspár püspök végezte.
- A homlokzat két fülkéjében, szimmetrikus elhelyezésben két szobor található, ezek Bicskei István alkotásai. A süttői fehér mészkőből készült szobrok egyike Szent Annát ábrázolja a gyermek Máriával, a másik pedig Szent Józsefet a kis Jézussal.
A templom papjai
Plébánosok
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/6/6a/A_pilisszentiv%C3%A1ni_templom_Szent_J%C3%B3zsef-szobra.jpg/150px-A_pilisszentiv%C3%A1ni_templom_Szent_J%C3%B3zsef-szobra.jpg)
- 1919-ig: a templomot a pilisvörösvári plébánia plébánosa látta el.
- 1919–1922: Reichardt András
- 1922–1925: Nagy Ipoly
- 1925–1948: Kotzó Árpád
- 1948–1971: Roderburg Ernő[13]
- 1971–1983: Angeli András
- 1983–1995: Haut József
- 1995–2010: Balla Sándor
- 2010 (pár hónapig): Szabó Gyula
- 2010-től: a templomot a solymári plébánia plébánosa látja el.
- (2010–2014: Kertész Péter
- 2014–2021: Kiss Csaba
- 2021-től: Szemere János)
Káplánok
- 1959-1962: Harangozó Imre
- 1962-1968: Bajor Ernő
- 1968-1972: Réczés András
- 1972-1977: Horváth József
- 1977-1978: Gromon András[14]
Képgaléria
-
A templom belső tere a bejárat felől
-
Az orgona manuálja
-
Az orgona a szakrális tér felől nézve
Források
- ↑ Pilisszentiván - Szűz Mária, az Isteni Gondviselés Anyja plébánia (Székesfehérvári Egyházmegye)
- ↑ Országos Levéltár. Kincstári Levéltár. Acta Ordinum et Monialium. Acta Augustinianorum. Fasc. 3., Nr., 44. 1714. Idézi: Hegyeshalmi Hajnalka: A pilisszentiváni római katolikus templom története. Német Nemzetiségi Önkormányzat Pilisszentiván, 2007
- ↑ Balogh Lajos (szerk.) Pilisszentiván község monográfiája 1708–1964. Kézirat. Idézi: Hegyeshalmi Hajnalka: A pilisszentiváni római katolikus templom története. Német Nemzetiségi Önkormányzat Pilisszentiván, 2007
- ↑ Hegyeshalmi Hajnalka: A pilisszentiváni római katolikus templom története. Német Nemzetiségi Önkormányzat Pilisszentiván, 2007
- ↑ Marlok István: Adalékok Pilis megye török utáni település-történetéhez. Székesfehérvár, 1977. Különlenyomat a Székesfehérvári Egyházmegye jubileumi névtárából. 45. o. Idézi: Hegyeshalmi Hajnalka: A pilisszentiváni római katolikus templom története. Német Nemzetiségi Önkormányzat Pilisszentiván, 2007
- ↑ 1799. évi vörösvári Canonica Visitatio. Idézi: Hegyeshalmi Hajnalka: A pilisszentiváni római katolikus templom története. Német Nemzetiségi Önkormányzat Pilisszentiván, 2007
- ↑ 1817. évi vörösvári Canonica Visitatio. Idézi: Hegyeshalmi Hajnalka: A pilisszentiváni római katolikus templom története. Német Nemzetiségi Önkormányzat Pilisszentiván, 2007
- ↑ Székesfehérvári Püspöki Levéltár 4578. 437/1838
- ↑ Székesfehérvári Püspöki Levéltár 4578. 1309/1898
- ↑ Székesfehérvári Püspöki Levéltár 4578. 1242/1913
- ↑ Gátas Istvánné: Über das Kreuz in der Sanktiwaner Kirche. Szentiváni Újság, I. évf. 9. szám, 1991. szeptember, p9.
- ↑ Hegedűs András: Séta Pilisszentivánon. Pilisszentiváni Helytörténeti Közhasznú Egyesület, 2013.
- ↑ ifj. Neubrandt Ferenc: A pilisszentiváni római katolikus templom története. Szentiváni Újság, 1993. január p10
- ↑ ifj. Neubrandt Ferenc: Községünk múltjából. Szentiváni Újság, 1993. március p08