Szerkesztő:Szatyi12/próbalap
Dominique Grange (Lyon, Franciaország, 1940. –) francia énekes, dalszerző, az 1960-as évek eleje óta aktív.
A 68 májusi események hatására felhagyott korábbi munkáival, és az ellenállók számára kezdett dalokat írni. Később is folytatta politikai aktivizmusát, tagja volt a Gauche prolétarienne nevű maoista szervezetnek, és tevékeny szerepet vállal az egyenlőtlenség és az elnyomás elleni küzdelmekben mind a mai napig.
Dalai a munkások, a szegények, az elnyomottak hangján szólnak, rávilágítanak a társadalmi igazságtalanságokra, sokszor aktuális konfliktusokra reagálnak.
Házastársa Jacques Tardi képregényszerző.[1] Négy közös gyermekük van: Diego, Oscar, Rachel és Lisa.
Pályakép
[szerkesztés]Első munkái
[szerkesztés]Dominique Grange már kamaszként elhatározta, hogy énekes lesz. Érettségije után Lyonból Párizsba megy, ahol dráma órákat vesz. Hamarosan főszerepet játszhat egy vígjátékban, és kisebb TV-szerepeket is kap, majd a bal part kabaréiban lép fel dalokkal. A yé-yé hullám hatására a lemezkiadók új tehetségeket keresnek. A Bel Air és a Temporel kiadó 1963 és 1967 között összesen négy kislemezét is rögzítette, melyeken már saját dalai is megjelennek. Eközben rádiós és TV-s szereplései is vannak, és egy franciaországi turnén vesz részt Guy Béart-ral.[2]
68-as események, maoista mozgalom
[szerkesztés]Aktív résztvevője volt az 1968 tavaszán fellobbanó párizsi diák- és munkáslázadás eseményeinek, amelynek hatására felhagyott minden korábbi tevékenységével, és a kibontakozó forradalom mellé állt. A bal part más elkötelezett énekesével (Leni Escudero, Évariste, Pia Colombo, Jean Ferrat, Maurice Fanon, Francesca Solleville stb.) együtt belépett a Sorbonne művészei által létrehozott Comité révolutionnaire d’action culturelle-be (CRAC, „kulturális forradalom akcióbizottság”),[3] és elfoglalt egyetemeken, sztrájkban álló gyárakban, tüntetéseken énekeltek, ezzel segítve a küzdelmeket. Az általános sztrájk idején a sztrájkbizottságok kérésére vidéki körútra indult, hogy az elfoglalt gyárakban élénkítse a gyűléseket, lelkesítse a sztrájkoló munkásokat.[4]
Grange több a forradalom eseményei által inspirált dalt írt, melyek nagyon népszerűek lettek az ellenállók körében, többet a tüntető tömegek is énekeltek. 1968 nyarán ezekből a dalokból önköltségen elkészítette első saját lemezét, melyet kereskedelmi forgalmon kívül, a sztrájkbizottságokon és az akcióbizottságokon keresztül értékesített (3 frankos darabáron).[5]
1969-ben belépett a Gauche prolétarienne (GP, „proletár bal”) nevű maoista szervezetbe, és az établissement mozgalom hatására egy élelmiszercsomagoló üzemben „telepedett le” Nizza külvárosában.[6] Itt írta az emblematikus Les Nouveaux Partisans (Az új partizánok) című dalát is, amely a forradalmi aktivisták himnuszává vált.
1970-ben egy rendelettel betiltják és erőszakosan üldözni kezdik a baloldali szervezeteket. A GP is illegalitásba szorul, de tevékenységüket tovább folytatják. 1971 novemberében Grange-t letartóztatják egy párizsi tüntetésen, és másfél hónapra egy női börtönbe kerül. 1972-ben csatlakozik a GP titkos szervezetéhez, a Nouvelle Résistance Populaire-hez (NRP, „új népi ellenállás”), és egészen 1975-ig rejtőzködni kényszerül.
70-es, 80-as évek
[szerkesztés]Már a 70-es évek elejétől közreműködik több képregénymagazinnál fordítóként, szerkesztőként, később szerzőként is. A BD magazinnál ismeri meg későbbi férjét, Jacques Tardit, akivel több munkán is együtt dolgoznak.
1982-ben Hammam Palace címmel jelenik meg első nagylemeze. A borítójához Tardi (akkor már élettársa) készít illusztrációkat. Az album dalainak visszatérő témája az embertelen munka és az erőszak elítélése. A lemez eladása nem hoz túl nagy sikert.
1983-ban Grange és Tardi összeházasodnak. Négy gyermeket fogadnak örökbe Chiléből, tapasztalataikról Grange három könyvet is ír. 1993-ban létrehozzák az AFAENAC egyesületet, amely összefogja a Chiléből származó, adoptált gyermekek szüleit.[7] Chilei civil szervezetekkel együttműködve programokat indítanak el, hogy Chile gazdaságilag elmaradottabb régióiban élő hátrányos helyzetű gyermekeken segítsenek.
2000-es évek
[szerkesztés]2004-ben dupla albuma jelenik meg L’Utopie toujours (Az utópia örök, szó szerint: „mindig”) címmel, szintén Tardi rajzaival. A dalok témája ugyancsak a lázadás, a száműzetés, a kizsákmányolás és kirekesztés.
2008 márciusában ismét albummal jelentkezik, amellyel – a 40. évforduló alkalmából – 68 májusára emlékezik. Ebben összefoglalja mindazokat a témákat, amelyek az elmúlt négy évtizedben foglalkoztatták: társadalmi küzdelmek, elnyomott kisebbségek, rasszizmus, nyomor, egyenlőtlenség, ellenállási vagy felszabadító népi mozgalmak, emlékezet, egy másik jövő reménye, forradalmi utópiák… Az album – Tardi ötletére – napvilágot lát könyv+CD formájában is, amelyben még több illusztráció jelenik meg a dalok szövegeihez kapcsolódva. Az egyik dal kifejezetten reflektál egy 68-hoz kapcsolódó korabeli diskurzusra, amely megpróbálja elhalványítani 68 kulturális jelentőségét és politikai örökségét.[8] A dal címe az album címében is megjelenik: 1968 - 2008… N’effacez pas nos traces ! (Ne töröljétek el a nyomokat!)
2009-ben készült el újabb albuma Des lendemains qui saignent (Vérző holnapok) címmel, melynek témája az első világháború. Ezt az albumot is kiadják könyv+CD formájában, de ebben Tardi illusztrációin kívül egy történész, Jean-Pierre Verney kommentárjai is helyet kapnak. Az együttműködésből egy műsor is születik, ahol a zenei produkció és a képek ezzel egyidejű vetítése mellett Grange narrálja is a dalokat. A műsort Franciaország szerte bemutatják.
Dominique Grange a mai napig folytatja politikai aktivizmusát, amely dalainak is gyakran aktualitást ad. A 2000-es évek eleje óta küzd a Confédération nationale du travail (CNT, „nemzeti munkásszövetség”, anarchoszindikalista szakszervezeti konföderáció) oldalán, gyakran lép fel koncerteken, szövegeiben a munkások törekvéseit fogalmazza meg. „Úgy gondolom, hogy a dalaim olyan fegyverek, amelyek képesek segíteni a harcokat, képesek elmondani, kifejezni olyan emberek érzéseit, tapasztalatait, akik nem tudják magukat kifejezni.”[9]
Eddigi utolsó albuma a Notre Longue Marche (A mi hosszú menetelésünk – utalás a kínai Vörös Hadsereg hosszú menetelésére), amely 2013-ban jelenik meg. Ebben az albumban a legismertebb mozgalmi dalainak eredeti felvételeit adja ki újra, azokét, amelyek leginkább beleíródtak a kollektív emlékezetbe, maga is évtizedek óta játssza őket munkások és aktivisták körében, rendezvényeken és tüntetéseken: részei lettek a 68 utáni mozgalmi kultúrának.
Zenéjének jellemzői
[szerkesztés]Dominique Grange mozgalmi zenéje egyszerű elemekből tevődik össze: Grange énekét egy akusztikus gitár kíséri, és időnként kórussal egészül ki, amely a tömeget reprezentálja.
A szövegek egyik legfőbb eleme, hogy összegyűjti a tüntetések, mozgalmak népszerű szlogenjeit. Egy példa erre, amikor a La pègre (Alvilág) című, 1968-ban íródott dal kórusában felhangzik ez a mondat: „Nous sommes tous les juifs allemands” („Mi mind német zsidók vagyunk”). Ezt a szlogent a tüntetők kántálták jelezve szolidaritásukat Daniel Cohn-Bendit-vel, akit „német zsidónak” titulált az ellenséges sajtó, hogy hiteltelenítsék szereplését.[10] „Az establishment által a baloldali aktivistákra zúdított szitkok halmozása a dal szövegének legfőbb retorikai stratégiája. Az olyan jelzők, mint la pègre (alvilág) és la chienlit (zűrzavar, rendetlenség),[11] a közös identitás forrásaként értékelődnek fel”. A szlogenek beépítése a dalszövegekbe segít fenntartani a mozgalom eszményeit a kollektív emlékezetben. Amikor ez a rész csendül fel a kórusban: „A bas l’état policier” („Le a rendőrállammal”), az aktiválja a szlogen jelentését: a kórussal együtt énekelve „artikulálódik – és újraéled – az eszme, amelyet a szlogen támogat”.[12]
A GP afféle himnuszává vált Les Nouveaux Partisans (Az új partizánok) címe és refrénje utal a francia ellenállás idején született és a baloldali mozgalmak körében később is népszerű Partizándalra. A refrén dallamának eleje[13] viszont az Internacionálé első sorát idézi fel: a ritmus (negyedértékű felütés után pontozott negyed, ami nyolcadokban folytatódik) és a dallamvonal (kvart ugrás az alaphang oktávjára, majd ereszkedő dallam) kisértetiesen hasonlít a két dalban, ami egy újabb kapcsolódási pontot jelez Grange szerzeménye és a munkásmozgalmi dalok hagyománya között.
A Les Nouveaux Partisans szövege elsősorban a munkások érzésvilágát, mindennapjait és nyomorát jeleníti meg, mindvégig egy alapvető ellentétet tételezve: az egyik oldal a munkásosztály és szövetségeseik, a „nép tábora”, a másik pedig a burzsoázia, a főnökök és szakszervezeti vezetők, és az elnyomó hatalom.[14] A munkásélet viszontagságait bemutatva lehetőséget ad a munkások számára is a dal átélésére, miközben a harcra, az ellenállásra való felhívás mozgósít is. E kettősség szoros egysége Grange dalainak legfőbb funkciója: egyszerre szól annak a közegnek a nyelvén, amely számára íródik, viszont egyszerre ad az adott közeg számára lehetőséget, hogy az éneklésben átélje a közösség összetartozását, és erőt kapjon az ellenálláshoz. A dalok többszöri újrakiadásával, feldolgozásával, folyamatos előadásával pedig fenn is tartja a 68-ban gyökerező mozgalmi hagyományt.
Diszkográfia
[szerkesztés]Jegyzetek
[szerkesztés]- ↑ Tardi, Jacques: Moi, René Tardi, prisonnier de guerre au Stalag II B. Casterman, 2012, 77. ISBN 9782203048980
- ↑ Egy közös duójuk Le Trou dans le seau címmel meg is jelenik Guy Béart 1965-ös kislemezén. (Temporel, GB 60 003)
- ↑ A maoista mozgalom jellemző szerveződési módja volt az ideiglenes comité d’actionok vagyis akcióbizottságok létrehozása. Vö. Balázs Gábor: Az önigazgató szocializmus és a francia új baloldal. Eszmélet, 2003. április 1. (Hozzáférés: 2018. aug. 19.)
- ↑ De quelles manières Mai 68 fut-il une révolution culturelle? l'Humanité, 2018. április 9. (Hozzáférés: 2018. aug. 19.)
- ↑ Dominique Grange, chanteuse militante. Juste une Trace, 2014. január 2. (Hozzáférés: 2018. aug. 19.)
- ↑ A mozgalom lényege az volt, hogy a fiatal értelmiségi aktivisták elmennek gyárakba dolgozni, tehát établivá, „letelepedett”-é válnak, hogy ezzel támogassák a munkások felkelését, és lebontsák az értelmiségi állapothoz tapadó előítéleteket.
- ↑ Eduardo Olivares 2008. április 7-i interjúja a Radio Francolatinanál.
- ↑ 2007. április 29-én az elnökválasztási kampány végén hangzott el Nicolas Sarkozytól: „Ez a választás arról szól, hogy fenntartjuk-e 68 májusának örökségét, vagy egyszer és mindenkorra felszámoljuk. Én szeretnék továbblapozni”. (AFP és AP hírügynökség, 2007. április 30.)
- ↑ Gérard Prévost interjúja D. Grange-zsal, Rouge, 2117. szám, 2005. jún. 23.
- ↑ Delvaux, Corinne: Le slogan: "Nous sommes tous des juifs allemands". Karambolage-Arte, 2008. május 4. (Hozzáférés: 2018. aug. 19.)
- ↑ Vivier, Bernard: Les slogans de mai 1968. http://istravail.com/, 2008. május 12. [archive]
- ↑ Drott, Eric: Music and the Elusive Revolution: Cultural Politics and Political Culture in France,1968–1981. University of California Press, 2011, 72–73. ISBN 9780520950085
- ↑ YouDooRight1 (2012. november 7.). „Dominique Grange - Les Nouveaux Partisans (FRENCH MAO FOLK MAI 68)”. (Hozzáférés: 2018. aug. 19.)
- ↑ Chansons Contre la Guerre - Les Nouveaux Partisans (francia nyelven). www.antiwarsongs.org. (Hozzáférés: 2018. augusztus 19.)
Fordítás
[szerkesztés]- Ez a szócikk részben vagy egészben a Dominique Grange című francia Wikipédia-szócikk ezen változatának fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként.