Szlovák Tanácsköztársaság
Szlovák Tanácsköztársaság | |||
1919. június 16. – 1919. július 7. | |||
| |||
![]() | |||
Általános adatok | |||
Fővárosa | Eperjes | ||
Kormányzat | |||
Államforma | Tanácsköztársaság | ||
Kormányfő | Antonín Janoušek | ||
![]() A Wikimédia Commons tartalmaz Szlovák Tanácsköztársaság témájú médiaállományokat. |
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/1/12/Vyhl%C3%A1%C5%A1en%C3%AD_Slovensk%C3%A9_republiky_rad.gif/250px-Vyhl%C3%A1%C5%A1en%C3%AD_Slovensk%C3%A9_republiky_rad.gif)
A Szlovák Tanácsköztársaság (szlovákul Slovenská republika rád) 1919. június 16-ától július 7-ig fennállt, Eperjesen létrehozott tiszavirág életű tanácsköztársaság, melynek ideiglenes székhelye is itt volt. Belső támogatói Szlovákiában szinte egyáltalán nem voltak, idővel fennállása teljesen a magyar Vörös Hadsereg és a magyar tanácskormány támogatásától függött. A Szlovák Tanácsköztársaság kikiáltása demoralizálta a Magyar Vörös Hadsereg legénységét és tisztikarát, akik közül sokan abban a hitben fogtak fegyvert, hogy a visszafoglalt hajdani felvidéki területek majd ismét a magyar állam területét fogják képezni. A nemzeti érzelmű hazafiasságból harcoló katonák csakhamar megtapasztalhatták, hogy a Tanácskormánynak soha nem voltak céljai területek visszafoglalása iránt, csupán kommunista forradalmak kirobbantása és kommunista államok létrehozása, aminek kedvéért a Tanácskormány még a legelemibb magyar érdekeket is háttérbe szorítja.[1]
Megalakulása
[szerkesztés]Az 1919. május 10-én a támadó csehszlovák haderő ellen indított ellentámadás során sikerült visszafoglalni a magyaroknak Salgótarjánt és Miskolcot. Ezután vette kezdetét az úgynevezett északi hadjárat, s a Vörös Hadsereg behatolt a Felvidékre, a középső, valamint keleti országrészt felszabadítva. Az egyik hadseregcsoport, a 16. felvidéki század (melyet többségében szlovák nemzetiségű katonák alkottak) bevették Kassát (június 11.), majd Eperjest és végül Bártfát, elérve a lengyel határt.
A Magyarországi Tanácsköztársaság vezetői és legfőképp Kun Béla hangoztatta a világforradalmat, ám Kun ténylegesen csak a környezet forradalmasodását szerette volna. Ilyen körülmények közt került sor Eperjesen a Szlovák Tanácsköztársaság kikiáltására, amelynek a legfőbb végrehajtó szerve a Forradalmi Végrehajtó Bizottság volt, és annak elnökévé a cseh kommunista Antonín Janoušeket tették. Az új proletárállam vezetői részben Budapestről jött internacionalisták voltak, ám a független Szlovákia hívei közül is támogatták őket.
- Hadügyi: Münnich Ferenc, Kovács Gyula és Vavrica János
- Külügyi: Pór Ernő és Antonín Janoušek
- Belügyi: Hirossik János, Hamzík József, Baján Vilmos, Fehér Ferenc, Sluka József
- Földművelésügyi: Štefan Mokráň, Csapai József
- Kereskedelmi és vasúti: Hirossik János, Varecha József
- Igazságügyi: Černý Vladimír, Ungár Miklós
- Szocializálási: Csapó Sámuel, Gustáv Flenscher
- Közoktatásügyi: Václav Suk, Eduard Krompaský
- Közellátási: Štefan Stehlík
- Egészségügyi és népjóléti: Ľudovít Jakab[2]
Története
[szerkesztés]Janoušek a Magyarországi Tanácsköztársasághoz hasonló apparátusú proletárdiktatúra kiépítését vette tervbe. A helyi lakosság azonban nem támogatta Janoušek kormányát, amelynek fennállása rövidesen már teljességgel a Vörös Hadsereg jelenlététől függött. A csehszlovák állam vezetői az új állam kikiáltását úgy értékelték, mint a Felvidék visszahelyezését magyar fennhatóság alá, míg az antantot egyre jobban nyugtalanította, hogy immár két bolsevista dominanciájú államalakulat volt a térségben és tartottak attól, hogy a kommunizmus ennek hatására még nagyobb erővel fog előretörni Európában.
Államosítottak minden 20 munkásnál többet foglalkoztató üzemet, 50 holdon felüli földbirtokot és az egyházi birtokokat. Létrehozták a (szlovák) Vörös Hadsereget, melynek létszáma június végére elérte az 50 ezer főt.
Georges Clemenceau francia miniszterelnök június 13-i táviratában ígéretet tett arra, ha feladja Szlovákiát a magyar Vörös Hadsereg, akkor a Tiszántúlról kivonják a megszálló román erőket.
A szlovák tanácsállam megszűnte
[szerkesztés]A tanácsállam vezetői – akiknek csupán a hatalom megtartása volt az érdekük –, beleegyeztek Clemenceau követelésébe és a magyar haderő kivonult a Felvidékről július 7-én, helyére a csehszlovák hadsereg tért vissza. Ezzel kevesebb, mint háromhétnyi fennállás után a szlovák tanácsállam megszűnt.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/3/32/Searchtool_right.svg/14px-Searchtool_right.svg.png)
Jegyzetek
[szerkesztés]- ↑ Peter Pastor. Revolutions and Interventions in Hungary and Its Neighbor States, 1918-1919, Volume 20. Social Science Monographs, 441. o. (1988)
- ↑ Magyar katolikus lexikon XIII. (Szentl–Titán). Főszerk. Diós István; szerk. Viczián János. Budapest: Szent István Társulat. 2008.
Források
[szerkesztés]- Munkásmozgalom-történeti lexikon. Szerkesztette Vass Henrik – Bassa Endre – Kabos Ernő. Budapest: Kossuth Könyvkiadó. 1972.
- Együtt harcoltunk. Visszaemlékezések az 1919-es Szlovák és Magyar Tanácsköztársaságra. (Összeállította Roják Dezső és Anton Smutný)
- Dokumentumok a Szlovák Tanácsköztársaságról 1919. (Összeállította Milei György, Anton Smutný)
További információk
[szerkesztés]- Csorba Csaba – Estók János – Salamon Konrád: Magyarország képes története. Budapest, 1999, Magyar Könyvklub.
- 11hét
- A proletár diktatúra
- A Szlovák Tanácsköztársaság a Magyar Katolikus Lexikonban