Maggyűjtő hangyák
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/b/b1/Pogonomyrmex_P1270236a.jpg/222px-Pogonomyrmex_P1270236a.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/d/d4/Carebara_diversa_%2838691153281%29.jpg/222px-Carebara_diversa_%2838691153281%29.jpg)
A maggyűjtő hangyák a hangyák (Formicidae) egyik nem rendszertani alapon, hanem hasonló életmódjuk alapján elkülönített csoportja.
Származásuk, elterjedésük
[szerkesztés]Többségük a bütyköshangyaformák (Myrmicinae) alcsaládjából kerül ki.
1. Bütyköshangyaformák (Myrmicinae) alcsalád:
- karcsúhangya (Aphaenogaster) nem fajai, például:
- Pheidole nem,
- Carebara nem:
2. Tövishangyaformák (Pseudomyrmecinae) alcsalád:
- maggyűjtőhangya nem (Messor spp.)
- közönséges maggyűjtőhangya (Messor structor) — az egyetlen, Magyarországon is honos maggyűjtő hangya
3. Vöröshangyaformák (Formicinae) alcsalád:
- Euprenolepis nem:
- Euprenolepis procera — ez a gombagyűjtő faj
Megjelenésük, felépítésük
[szerkesztés]Jellemzően fullánkos hangyák; csípésük mérgező. Különösen kellemetlen az Arizonában élő Pogonomyrmex maricopa csípése.
Életmódjuk, élőhelyük
[szerkesztés]Egy faj kivételeivel gyakorlatilag kizárólagos táplálékaik tápnövényeik magvai. Az érett magvakat gyűjtik be, és azokat a következő betakarításig a fészkükben kialakított speciális kamrákban, a magtárakban halmozzák fel. A kivétel az egyszerűség kedvéért ebbe a csoportba sorolt és gombaevő Euprenolepis procera faj.
Egyes kutatók szerint a maggyűjtés némely sivatagi–félsivatagi fajok természetes reakciója arra körülményre, hogy élőhelyükön nincsenek vagy csak minimális mennyiségben találhatók meg a hangyák olyan szokásos táplálékai, mint például a mézharmat.
Az egyes fajok gyűjtő hajlandósága gyakran időjárásfüggő. A legkedvezőbbnek többnyire a közvetlenül eső utáni időszakot tartják, mivel az eső sok magot ver a földre. Az egyes bolyok magatartása erősen különböző lehet — vannak olyan bolyok, amelyek dolgozói a legszárazabb napokon gyűjtenek leginkább.
Major dolgozóik fő feladata a fészekbe behordott magok felaprítása — erre a minor dolgozókénál erőteljesebb szájszervük különösen alkalmassá teszi őket (Tartally).
A hangyakalács
[szerkesztés]A Közép-Európában honos fajok aktívan vesznek részt tápnövényeik magvainak termesztésében. Ezt segíti, hogy ezen növények:
- ibolya (Viola spp),
- csormolya (Melampyrum spp.),
- hóvirág (Galantus spp.),
- keltike (Corydalis spp.),
- csillagvirág (Skilla spp.),
- vérehulló fecskefű (Chelidonium majus),
- számos kutyatej (Euphorbia spp.) stb.)
magvaikon olajtartalmú testecskéket, úgynevezett hangyakalácsokat (elaioszómákat) növesztenek. Ezek a kocsonyás, ragadós-szivacsos, sok olajat és fehérjét tartalmazó, a fiatal magokon még üvegszerűen fényes, csillogó nyálkás magfüggelékek a hangyák és ritkábban más rovarok számára értékes tápanyagokat tartalmaznak. A lipidekben gazdag magfüggelék jórészt a köldökzsinórból fejlődik, és kialakulásába sokak szerint a külső maghéj (teszta) is besegít. Az elaioszóma nem hogy nem játszik szerepet a csíranövény táplálásában, de teljes lebomlásáig kimondottan gátolja a magvak csírázását. A hangyák viszont az ilyen magvakat becipelik a bolyba, mert az olajos függelékek a lárvák fontos táplálékai. A mag fölöslegesnek ítélt részét, de immár csírázóképes részét a hangyák a többi szeméttel eltávolítják a bolyból, és ezzel jelentősen segítik e növények elterjedését. A magok terjesztésének ez a módja, a myrmecochoria a kölcsönös előnyökre épülő együttélés szép példája.[1]
A hangyák magterjesztése a zárvatermők terjesztésében jelent meg evolúciós újításként. Két különlegessége, hogy
- a terjesztés igen rövid távú (1–2 méter) és
- a hangyák a magvakat el is temetik.
A terjesztés jutalma az olajsavakban gazdag hangyakalács, amelynek funkciója azonos a növények által a gerinceseknek szánt jutalmakkal, a húsos gyümölcsökkel.[2]
Jegyzetek
[szerkesztés]Fordítás
[szerkesztés]- Ez a szócikk részben vagy egészben a Harvester ant című angol Wikipédia-szócikk ezen változatának fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként.
Források
[szerkesztés]- Foitzik–Fritsche: Susanne Foitzik, Olaf Fritsche: Hangyák. Világbirodalom a lábunk alatt. Rohwolt, Hamburg, 2019. Magyarul: Park Kiadó, 2021. ISBN 978-963-355-717-4. 307 old.
- Tartally: Tartally András: A hangyatartás legfontosabb praktikái hangyászoktól